Eva M. Garrigosa Sola

L’ABOCADOR

Premi Literari Delta 2021-2022

L’ABOCADOR

Premi Literari Delta 2021-2022

Primera edició: abril del 2022

© Eva M. Garrigosa Sola, dels textos

© Maria Palet, de la il·lustració de la portada

© Consell Comarcal del Baix Llobregat, d’aquesta edició

© Ajuntament de Begues, d’aquesta edició

© Ajuntament de Castelldefels, d’aquesta edició

© Ajuntament de Castellví de Rosanes, d’aquesta edició

© Ajuntament de Corbera de Llobregat, d’aquesta edició

© Ajuntament del Prat de Llobregat, d’aquesta edició

© Ajuntament d’Esplugues de Llobregat, d’aquesta edició

© Ajuntament de Gavà, d’aquesta edició

© Ajuntament de Pallejà, d’aquesta edició

© Ajuntament de Sant Andreu de la Barca, d’aquesta edició

© Ajuntament de Sant Boi de Llobregat, d’aquesta edició

© Ajuntament de Sant Joan Despí, d’aquesta edició

© Ajuntament de Sant Just Desvern, d’aquesta edició

© Ajuntament de Sant Vicenç dels Horts, d’aquesta edició

© Ajuntament de Santa Coloma de Cervelló, d’aquesta edició

© Ajuntament de Torrelles de Llobregat, d’aquesta edició

© Ajuntament de Viladecans, d’aquesta edició

Entitat acollidora d’aquesta edició:

Ajuntament de Sant Just Desvern

Plaça Verdaguer, 2

08960 Sant Just Desvern

Telèfon 93 480 48 00

https://santjust.net

Edició no venal

ISBN 978-84-19239-28-0

DL B-5820-2022

Imprès a Catalunya

Tota forma de reproducció, distribució, comunicació pública

o transformació d’aquesta obra només pot ser realitzada amb

l’autorització dels seus titulars, salvant l’excepció prevista per

la llei. Si necessiteu fotocopiar o escanejar algun fragment

d’aquesta obra, dirigiu-vos a CEDRO (Centre Espanyol de

Drets Reprogràfics) - www.cedro.org

COMPOSICIÓ DEL JURAT

Vicky Castellanos Núñez

Consellera de Feminismes, Gent Gran i Diversitat Sexual i de Gènere del Consell Comarcal del Baix Llobregat

Presidenta del jurat

Alicia Murciano Zurita

Regidora de Polítiques de Gènere i Igualtat de
l’Ajuntament de Sant Just Desvern

Presidenta del jurat

M. Àngels Cabré Castells

Escriptora i crítica literària, directora

de l’Observatori Cultural de Gènere

Carme Jiménez Huerta

Filòloga i escriptora

Joana Sánchez Llorca («Jo Alexander»)

Escriptora

Carme Verdoy Torra

Periodista

Conxita Solans Roda

Historiadora, escriptora i guanyadora

de la 10a edició del Premi Literari Delta

M. Luz Retuerta Jiménez

Directora de l’Arxiu Comarcal

del Baix Llobregat

Cèlia Cañellas i Julià

Historiadora

Secretaria Tècnica del Consell de les Dones

del Baix Llobregat

A la «Nena», per donar-me la vida tot i que estava morta de por; per ensenyar-me a lluitar; pel seu amor incondicional; per les nits sense dormir; per les esbroncades merescudes i les muntanyes de tàpers; pel seu admirable exemple; perquè quan alguna cosa em fa mal o tinc por, ella sempre té paraules màgiques per fer venir la pau i la calma.

L’EMPAR

L’EMPAR 1

—Mama! No em banyo! D’acord? No em banyo.

L’Adolf repetia el mateix cada dia just abans d’esmorzar. Després, tot fent saltirons, aconseguia arribar fins al seu lloc favorit del sofà. Un cop ben situat, es deixava caure cap enrere. Ningú més hi podia seure, allà. Si algú gosava posar el cul al seu lloc, era capaç d’emprenyar-se molt.

Seguia meticulosament una rutina. Engegava el televisor. Només consentia veure dos tipus de programes: les notícies o un DVD de toros. Posar qualsevol altra cosa el trasbalsava. Llavors buscava l’Empar, o qualsevol que fos a prop, per parlar i, si no li paraven atenció, no ho deixava córrer. Cridava: «Eeeeeeeh!, tu!, eeeeeeeh!».

Un parell de cicatrius li lluïen al front, just a sota dels cabells blancs i tibats. No hauria d’haver sobreviscut a l’accident, però ho va fer. L’Empar ja s’havia preparat per a la seva mort. Era imminent, anunciada i esperada. Això va ser així els dos mesos que l’Adolf va romandre en coma. Però un dia va començar a remuntar i vet aquí que el que va ser clar fou que es recuperaria. Una doctora li va suggerir que el fiqués en una residència: –«Faci’s la vida amable, ell ni se n’adonarà».

Quaranta-cinc anys de casada amb una persona que ja no hi és, però que és present. L’Empar havia sabut conformar-se amb la seva sort molt abans de l’accident. Quan l’Adolf li va dir que aniria a veure el seu pare per parlar-li sobre les seves intencions de matrimoni, ella ho va acceptar com una cosa inevitable. Una cosa que no li produïa ni especial alegria ni especial recança. Havia de passar i va passar. Com quan a la tardor cauen les fulles dels arbres.

—Mama! Porta’m alguna cosa per picar! Unes patates!, i una Coca-Cola, mama!, que m’agrada això a mi.

L’Empar s’aguantava el ventre amb les mans. Tot havia de passar-li a ella. A penes havia pogut aclucar els ulls durant la nit. Havia estat més estona a la tassa del vàter que al llit. Suava però tenia calfreds. L’Adolf no desaprofitava cap ocasió.

—Mama! Porta’m alguna cosa per picar!

L’Empar es va netejar al bidet. Va enfilar cap a la cuina trontollant. Va agafar el pastiller i un got d’aigua. Va respirar profundament i va voler pensar que es trobava millor. Al menjador, l’Adolf esperava sense pietat el seu desdejuni, com cada matí. Li va deixar les pastilles i el got al damunt de la taula.

—Mama! Porta’m unes patates i una Coca-Cola! Alguna cosa per picar, que m’agrada a mi això!

L’Empar se’l va mirar amb desesperació. Un retortilló la va fer encongir-se de dolor. Va agafar el comandament a distància i va posar el canal de les notícies 24 hores. Va córrer al lavabo de nou. L’Adolf per fi havia callat. Va tornar al bany i va romandre asseguda fins que els seus intestins es van calmar. Quan es va aixecar, el cap li rodava. Se sentia molt feble. Va entrar a la cuina. Va començar a preparar unes torrades i cafè.

Sense que fos la seva intenció, va recordar el somni que havia tingut. L’Adolf la cridava des d’un pou que començava al terra de la cuina: –«Mama! Una truita de patates, que m’agrada a mi la truita. Mama!, eeeeeeeeeh!, tuuuuuuuu!». L’Empar buscava en un armari sense fons unes patates. Estava angoixada. Volia que l’Adolf callés i sabia que només ho aconseguiria quan la truita estigués feta. L’única patata que va trobar era grossa i estava podrida. La pudor li irritava el nas i la gola.

L’Adolf feia fer retrunyir les parets del pou –«Maaaamaaaaa! Una truita de patates, eeeeeeh!». L’Empar agafà la patata putrefacta i va començar a pelar-la. La pell de les mans a poc a poc s’anava convertint en la d’un tubercle. Dels seus braços sortien les venes trencant-li la pell i es convertien en grills que anaven creixent fins que esdevenien branques i fulles. Llavors un dit se li esquerdava i d’allà li vessava un líquid blanc, escumós.

Abans de l’accident, l’Adolf sempre l’havia anomenada pel seu nom. Quan va despertar del coma, l’Empar va haver de tornar a ensenyar-li a fer tot. El va ensenyar a caminar, a netejar-se el cul i a llegir. I ell, a canvi, la va anomenar «mama». Com si trobés plaer a oferir-se com el fill que mai li va poder engendrar.

L’Adolf tenia al cap un coàgul de sang de la grandària d’una nou. Mai més tornaria a ser el mateix. S’havia convertit en un ésser desinhibit i despreocupat. Ara cantava a ple pulmó cançons dels anys seixanta pel carrer. Caminava amb l’ajuda d’un bastó. El bastó acompanyava les seves paraules, com una batuta. Cada vint passos s’aturava i feia algun comentari que sempre començava amb: «Mira, mira» o «Allà, ho veus?» o «Guaita! Tu! Eh!». I si no se li parava esment, encara hi insistia més.

L’Empar va col·locar les torrades i el cafè en una safata i va dirigir-se al menjador. Es trobava feble i les mans li tremolaven. Feia ja una bona estona que no el sentia i va sospitar que passava alguna cosa. L’Adolf tenia les mans a la bragueta. Tenia la cara vermella i esbufegava. L’Empar va deixar amb ràbia la safata a la taula. Va agafar un tovalló i va començar a netejar-lo. Es va tacar les mans amb l’esperma de l’Adolf. Renyar-lo no servia de res. Ni dir-li que aquestes coses solament les podia fer al bany quan estigués sol. Les seves mans arrugades i brutes s’assemblaven massa a la patata podrida del somni. Hauria plorat si no fos perquè havia de posar ordre i no tenia prou energia per fer les dues coses.

L’EMPAR 2

La seva veïna la va convèncer per apuntar-se als viatges de l’Imserso. No li hauria d’haver fet cas, a la noia. Ella ho deia pel seu bé, per animar-la, però el viatge va resultar ser un desfici. I les conseqüències encara donaven els últims cops de cua, com els d’un peix fora de l’aigua. Un peix que sap que morirà i que venta fort amb la cua.

«Sempre a casa. Surt, dona. Gaudeix una mica, que et mereixes el cel.» I ella sempre responia que no, que amb l’Adolf no es podia. Si queia, no podia aixecar-lo de terra. «Ja t’ajudaran a aixecar-lo. Si hi va molta gent!» Era molt d’embolic si es posava malalt. «Sempre tenen un metge a prop, no tens cap excusa. Millor no ho tindràs pas.» La majoria de les excursions no les podria fer perquè l’Adolf no caminava bé. «Aparca’l en un bar amb una Coca-Cola i unes patates, li expliques al cambrer i l’Adolf, tan content.» I l’Empar va picar l’ham i va omplir tots els papers de la condemna.

El seu primer error va ser dir a l’Adolf que se n’anaven de viatge uns dies. Des de l’accident, qualsevol canvi de rutina l’excitava. Els seus tics i expressions obsessives s’accentuaven amb les novetats. Es posava eufòric. Durant un mes sencer, l’Empar va sentir la mateixa cantarella. Al principi el va aguantar amb resignació, després, una mica atabalada i, a estones, finalment, trasbalsada: «Eh! Tu! Que me’n vaig de viatge! Mare meva, que me’n vaig de viatge! Que bé! Eh?». A la peixateria: «Escolta! Guaita! Eh! Tu! Que me’n vaig de viatge!». Al supermercat: «Mama! Explica-li que marxem de viatge! Eh! Posa’m alguna cosa per picar que m’agrada! Mama, això, guaita, mira allò!».

L’Empar acostumava a anar als mateixos establiments. La gent ja coneixia bé la seva història. Eren molts anys comprant a les mateixes botigues. La miraven amb pena. Els feia pena. Tots dos feien pena. A l’Adolf el tractaven com un nen. Li somreien. Li feien bromes. Li seguien la veta. Quan l’Adolf es posava molt pesat, l’ignoraven i continuaven atenent el personal com si res. Altres vegades, l’Empar li cridava: «Calla una miqueta, au!» i l’Adolf obeïa immediatament, encara que no acostumava a durar gaire.

La tornada a casa era el pitjor de tot. L’Empar empenyia el carret d’anar a comprar ple fins a vessar amb una mà i amb l’altra estirava l’Adolf, que feia el badoc davant de cada aparador i apuntava amb el bastó –«Mama! Guaita, mira! Això m’agrada a mi. Això! Ho veus?». Fins que ho deixava córrer i començava a saltironejar. Cada vegada arrossegava més els peus, fins al punt de semblar una balena a punt d’encallar a la platja.

La suma de tots aquests moments desgastava l’Empar. L’ansietat era un estat que s’havia instal·lat en ella des que es va veure condemnada d’una manera indefinida. Per suportar-ho millor se centrava en el dia a dia. Rumiava què faria per dinar, per sopar, què netejaria i quin DVD de toros posaria a l’Adolf perquè la deixés tranquil·la una bona estona. La rutina era una arma de doble tall. La distreia i li robava la vida.

El viatge amb autobús fins a l’hotel de la costa va ser el principi del malson, el malson en el qual ella sola s’havia ficat. L’Empar aguantava el tipus com podia. Ja abans d’arrencar l’autocar, els companys de viatge van detectar que el comportament de l’Adolf no era gaire normal.

—Eh! Tu! Guaita! Que ens n’anem a l’hotel a jalar menjar del bo. Un bufet lliure, que això m’agrada a mi. Menjar de tot, però que de tot i tot. Oi que sí, mama? Eh! Oi que sí?

L’Adolf repetia el mateix i buscava amb la mirada a qui es deixés mirar. S’agafava al seient del davant per poder aixecar-se una mica i parlar amb qui fos. Tant li feia si no li contestaven, en tenia prou parlant ell sol. L’Empar el subjectava pel cinturó i el tibava cap avall sense aconseguir fer-lo seure. El matrimoni del davant va intuir que l’Adolf no hi era tot. De seguida van veure la cara de xafogor de l’Empar; així que van ser amables i li van seguir la veta.

—Sí…, que bé, un bufet lliure, oi? Li agrada menjar, eh? És clar, i a qui no?

Però l’Adolf no es rendia:

—Moltíssim! Canelons, ensaladilla russa, amanida, conill, pollastre… El conill, el conill és el millor del món; tot, tot m’agrada del bufet lliure. Peix, no. Eh, mama? Peix, no.

L’Empar, vermella com un tomàquet, va aconseguir fer-lo seure d’una empenta. Va mirar la dona, que semblava entendre-la millor, va moure el cap d’un costat a un altre i va deixar anar un sospir de resignació.

Al cap d’un minut, l’Adolf va tornar a agafar-se al respatller del davant. L’Empar va veure com el matrimoni la mirava amb incredulitat a través de l’espai entre els dos seients. Però l’Adolf no solament tenia interès en ells, buscava noves víctimes. Aferrat al respatller, llançava els seus brams per la part posterior de l’autocar.

—Eh! A tu t’agrada el bufet lliure? Eh!

Al darrere viatjava un home sol que, quan va veure que el cap de l’Adolf girava noranta graus, es va fer l’adormit. L’Empar va notar com una glopada de bilis ruixava el seu esòfag. Una coïssor àcida es va afegir a la vergonya i a l’aclaparament del moment. L’hèrnia de hiat no cedia. Tenia agafat l’Adolf pel cinturó. No podia acceptar la idea que era totalment inútil fer-lo callar. Entre la boca i l’estómac li corria foc.

En el fons de la seva bossa tenia unes pastilles per a això. Més li valia prendre-se’n una abans que tot empitjorés. Va intentar obrir la bossa però la cremallera se li va encallar. L’Adolf va començar a cantar a ple pulmó «Un rayo de sol» balancejant-se com la nina d’una pel·lícula de terror. L’Empar va estirar desesperadament la cremallera. De les entranyes de la bossa van sortir disparades les pastilles de l’Adolf, que van rodar per terra, les del cor, d’una banda, les de la pressió, per l’altra, les del pipí, les dels atacs epilèptics, els sobres del protector estomacal. Es van escampar pel passadís de l’autocar i per sota de diversos seients… Aprofitaven l’ocasió per escapar-se de la capsa en què l’Empar les havia classificat amb precisió per a cada dia de la setmana. No volien ser engolides per l’Adolf. L’Empar també s’hauria escapat, si hagués pogut.

—Senyora, tingui. Porta vostè un bon arsenal.

El senyor del costat li va assenyalar amb el dit diverses pastilles que s’havien escampat per terra. L’Empar es va ajupir a recollir-les immediatament. Intentava donar explicacions mentre les guardava a la bossa. L’Adolf necessitava pastilles per a tot. Era viu de miracle. Tots li van dir que es preparés per al pitjor i, amb el pitjor, es referien a la seva «no-mort». La senyora del matrimoni del davant, que s’havia apiadat d’ella, va voler tranquil·litzar-la.

—Uf, dona, no es preocupi, això no és res, si jo li expliqués... A nosaltres, quan ens veuen entrar a la farmàcia, tremolen.

L’Empar va recollir el seu mirallet de terra. S’havia esquerdat per una cantonada. No haurien d’haver posat mai els peus en aquell autocar. Tenia l’estómac encès. Unes gotetes de suor li queien per l’entrecella.

—Eh! Tens son, oi? Mira que ets lleig! Guaita, que lleig que és el tio aquest, mama!

L’Adolf donava petits tocs amb el bastó al braç del senyor del darrere.

—Faci vostè el favor de controlar el seu marit, que em traurà un ull amb el garrot.

L’Empar li va arrabassar amb ràbia el bastó i el va estrènyer ben fort entre les mans. Unes mans que li demanaven a crits fer-lo servir, que volien emprar-lo per colpejar el seu home amb totes les seves forces, fins que se li rebentés aquella nou de sang que tenia allotjada dins del cap. Una nou de sang que, encara que era al cap de l’Adolf, ella notava dins de la seva gola. Unes gotes de suor al front van relliscar i li van ennuvolar la vista.

L’EMPAR 3

Per fi va arribar el moment que tant havia esperat l’Adolf. El bufet lliure de l’hotel relluïa com un oasi en el desert. El matrimoni de davant de l’autocar va ser el primer a prendre seient a la taula més propera als coberts. La dona va mirar cap a l’Empar i va agitar la mà.

—Vinguin, vostès. Aquí hi ha lloc. Com que el seu marit no pot caminar gaire, per aquí a prop estarà bé, oi?

L’Empar, que continuava sufocada per l’espectacle de les pastilles, li va agrair el gest. L’home no semblava tan content amb la decisió de la seva dona. A penes va mirar l’Empar, que va mostrar excessiva pressa per anar a buscar-se un plat.

—Mira, mama! Mira! Embotit, formatge, amanida, truita, pollastre, gelat… Jo vull de tot, tot i tot, conill, pollastre, formatge, truita, gelat... Però peix, no! D’acord, mama? Peix, no!, eh?

L’Empar el va fer seure i va anar a buscar coberts, gots i tovallons. Quan ho va tenir tot preparat a la safata, va anar a deixar-ho a la seva taula. Una marabunta de gent gran s’abalançava sobre el bufet. Algunes safates ja s’havien buidat i les protestes no es feien esperar. El personal de l’hotel intentava calmar els ànims. Millor, així l’Adolf renunciaria a tastar-ho tot sense haver de fer-li el sermó de sempre sobre el que li recomanava el metge. Total, no servia per a res. Res podia importar més a l’Adolf que els seus instints primaris. Truita? No n’hi ha. Xoriço? S’ha acabat Ous farcits? Se’ls han menjat tots. Com una metralleta li aniria llançant excuses entre mos i mos per poder sopar tranquil·la. Si és que això era possible.

Agafaria per a tots dos una mica de pollastre a la planxa, amanida i un gelat. I prou, al llit i a dormir. Faria l’intent de passar-ho bé. Ho intentaria malgrat intuir el desastre. Va respirar profundament. Va esquivar un grup de jubilats que subjectaven les safates amb mans tremoloses. La majoria eren plenes de plats a vessar. Per terra rodaven olives. Sota els peus cruixien trossos d’enciam. Una cuixa de pollastre va dibuixar un cercle a les rajoles amb la seva salsa. De sobte, algú la va enviar d’una puntada de peu sota la taula de les postres. L’Empar va seleccionar amb summa cura les racions que contenia la safata de l’Adolf. Li va posar únicament el que s’havia proposat, pollastre a la planxa, amanida i un gelat. Ella aniria després a buscar el seu sopar, quan ell estigués distret i content. El mateix per a tots dos. La mateixa condemna.

Per fi va arribar a la taula. Havia aconseguit que no li caigués ni un tros de pollastre mentre travessava la marabunta famolenca. A la taula només hi havia el marit de la dona comprensiva que menjava amb desgana. La safata de menjar de la seva dona estava intacta. El bastó de l’Adolf seguia al mateix lloc on l’havia deixat.

—La meva dona se l’ha emportat i li està posant el menjar al plat. Quan ens ha vist amb les safates, no vegi vostè com s’ha posat. Qualsevol menjava davant d’ell. Està ben arreglada amb un home així.

L’Empar intentava amb totes les seves forces que no l’afectessin aquell tipus de comentaris. No obstant això, per més que s’hi esforçava, anaven deixant una empremta feridora. Entre l’aldarull entusiasta de la tercera edat que lluitava per alimentar-se va sentir un so inconfusible.

—Posa’m això de picar, que m’agrada a mi, això. I patates, també. Que bones, les patates! I olives, moltes olives…

L’Adolf, ben agafat a aquella bona samaritana, s’obria pas entre la multitud. Per la cara que feia la dona, l’Empar va saber que aquella escena no es tornaria a repetir.

—Home, molta cosa, no? No li farà mal? Bé, una mica i ja està, eh? Sí, olives, sí… d’acord, ja està, eh?

L’Empar va arrabassar suaument la safata a la dona. Li va donar les gràcies i li va demanar que no es molestés més, que ja se n’ocupava ella, que tornés a sopar amb el seu marit. La dona no va insistir-hi i li va donar uns copets a l’esquena fent-li saber que tot plegat li feia molta pena.

—Mira, mira, mama! Mira, patates, truita, olives, musclos, paella, xoriço… De tot! La dona m’ha posat de tot, mama. Ai, que m’agrada a mi el bufet lliure! Mama, demà no em banyo! Eh?

L’Empar subjectava la safata de l’Adolf amb esforç. Al damunt no hi cabia res més. Els dos plats semblaven volcans de vòmit en erupció. Un flam en una cantonada i un gelat bicolor en una altra amenaçaven la llei de la gravetat. Les mans li tremolaven. L’Adolf hi afegia càrrega recolzant tot el seu pes a la seva espatlla. Hauria fet qualsevol cosa per aconseguir una taula amb dues cadires en un racó apartat i fosc però se suposava que havien de tornar amb aquell parell de desconeguts.

Va sospirar i va arribar a la conclusió que no tenia una escapatòria digna. Cada petit pas que feien cap a la taula era una petita esperança que tot passaria aviat. Tot arribaria, les coses bones i les coses dolentes. Era així com funcionava la vida. Ella era una experta a tirar cap endavant. Tot passaria. El viatge era una cosa que havia d’intentar. Res de preocupar-se per cuinar, ni per netejar. Hi havia un servei mèdic les 24 hores. Els portaven en autocar a tot arreu. La gent, en general, era comprensiva. Tot això la compensaria amb escreix i havia de ser prou bo per voler repetir-ho.

La seva veïna no va parar d’insistir-hi. Com si ella no sabés donar-se oportunitats de gaudir. Com si ella hagués decidit viure aquella vida per gust. Com si de totes les vides que li haguessin ofert, ella hagués dit: «Aquesta, dona’m aquesta merda de vida, que m’agrada a mi. Posa-me’n d’aquesta». La noia insistia pel seu bé. La noia li havia agafat afecte, o li feia pena, com a tothom. Va deixar la safata a la taula. Els volcans van escopir un parell de pèsols i un tros de formatge. L’Empar els va treure ràpidament de les estovalles mentre apartava la cadira perquè l’Adolf s’assegués. El matrimoni menjava en un silenci incòmode. La dona somreia d’una manera forçada. L’Empar va rebuscar a la seva bossa i va treure un pitet. Va lligar-lo al coll de l’Adolf amb precisió. Li va ajustar la cadira. Li va organitzar la posició dels coberts i de les pastilles que havia de prendre. Li va omplir el got d’aigua, freda, si no, s’emprenyava molt i no hi havia manera de calmar-lo.

—Jo vull aigua freda, mama. Molt freda, eh? Demà no em banyo, mama.

L’Empar es va asseure i va mirar un punt fix de l’infinit. La dona comprensiva es compadia d’ella.

—I vostè? No menja res?

Estava massa esgotada per tenir gana. Va agafar la forquilla i va picar alguna cosa del plat de l’Adolf, amb fàstic, per sobreviure, perquè ell no mengés tant. Ho va fer amb cura, aprofitant l’ocasió quan bevia, si no, s’hauria enfadat, i l’Empar no tenia l’ànim per lluitar més del just i necessari. Els volcans en erupció van ser engolits. Els plats relluïen. L’Empar va pensar que no hauria d’haver-lo deixat menjar tant. Ara ja era tard. Probablement se li posaria malament i es penediria de no haver-se enfrontat amb ell. Hauria hagut de buidar el contingut dels plats en algun lloc. Li va fer vergonya. Hauria d’haver dit a aquella dona que, si volia ajudar-la, el millor hauria estat que els hagués deixat sols. Hauria estat tan fàcil com dir-li que estava a dieta o que tot allò li feia mal a l’estómac. Ho hauria entès. Segurament s’hauria encarregat de desfer-se dels plats. La dona havia estat molt amable i l’Empar estava intentant passar-ho bé. Ja era massa tard.

Es va acomiadar del matrimoni, que s’estava menjant les postres amb visible incomoditat.

La fam de la tercera edat s’havia calmat. Al menjador es respirava un aire de bèstia endormiscada. Se sentien converses sobre malalties, metges i morts. Mentre es dirigien cap a l’ascensor, una joveneta animadora turística va insistir diverses vegades que baixessin a la discoteca. Davant la negativa va començar a saltironejar davant de l’ascensor, barrant-los el pas.

—Vinga, va, vinga! Que serà mooolt divertit! Va, veniu, que ens ho passarem molt bé!

L’Empar tenia ganes de donar-li una empenta però va haver de concentrar-se en l’Adolf, que començava a donar mostres de cansament.

—Au, dona, va! Que ens ho passarem pipa! Vostès són l’Adolf i l’Empar, oi? Sigueu molt benvinguts! Vaaaaaa, vingaaaa, que serà molt divertit! Ens ho passarem molt bé!

L’Empar va estirar el braç per sobre de l’espatlla de la noia i va pitjar el botó de l’ascensor. Si no s’hagués apartat, l’hauria travessat com un fantasma. El trontoll de l’Adolf era cada vegada més preocupant. Quan l’ascensor va arribar a la seva planta i es va obrir, un llarg passadís emmoquetat va aparèixer com la gola d’una bèstia. L’Adolf fregava el terra amb les sabates, riss, rass, riss, rass, com una lenta agonia. Parava cada tres passos per apuntar amb el bastó els quadres.

—Mira, mama. Una natura morta. Mira!, flors, raïm, pa, alls, un conill mort… Mira, mama! Com m’agrada a mi el conill, mare meva!

L’Empar va aconseguir fer-lo entrar a l’habitació abans que es desplomés al passadís. El va ajudar a posar-se el pijama, a poc a poc, amb els mateixos moviments de cada nit. Ara la camisa, els braços amunt, fica-hi el peu, estira, així no, així... El va tapar amb el llençol, com a ell li agradava. El tapava tant si feia fred com si feia calor, si no, s’emprenyava. L’Empar va sospirar alleujada. Es va posar la camisa de dormir i es va ficar en el llit. Li feien mal tots els ossos. Estava tan cansada que va pensar que no podria dormir. L’Adolf roncava, feliç i satisfet. Ella se sentia com una pasterada de carn bullint en una olla de pressió. Podia no ser just però les coses eren així. Va passar una bona estona desperta fins que es va adormir.

Unes hores més tard, una cridòria de jubilats que venien de la discoteca la va despertar. Davant de la seva porta, una senyora va deixar anar una riallada interminable que va anar pujant de decibels en qüestió de segons fins a esclatar. Algú més va assegurar que es pixava de riure. Una orquestra coral de morses davant de la porta, grotesques, esplèndides, vives, disposades a passar-ho bé, donant cops a terra i a les parets amb l’aleta posterior.

L’EMPAR 4

El primer raig de sol va activar els mecanismes mentals de l’Adolf.

—Mama! Eh! Tu! Tens son, oi? Tens molta son, oi?

S’havia despertat i no tindria pietat. Ja no sabia el que era la pietat. Tampoc ho havia sabut abans.

—Mama! Que bé ahir el bufet lliure! Mama! Quina meravella! Que bé el bufet lliure! Que bo tot! Tot, tot, tot... Les patates. El pollastre. El conill. Els ous farcits. Les olives. El gelat…

No callaria de cap de les maneres. Fins a la nit, fins que tornés a posar-li una altra vegada el pijama, podria recitar-li centenars de vegades tots els ingredients del bufet lliure.

—Eh! Tens son, oi? Quina son que tens, eh? Eh, mama!

L’Empar hauria dormit el que li quedava de vida, però l’Adolf no li permetria de cap de les maneres. Ella era una burilla i l’Adolf l’estava xuclant amb totes les seves forces. Va mirar el rellotge. Eren les set del matí. L’Adolf estava de bon humor i va començar a cantar «Si yo tuviera una escoba», la mateixa estrofa una vegada i una altra. L’Empar es va llevar, disposada a posar-se en marxa si amb allò aconseguia fer-lo callar. Per anar bé, havien d’estar preparats abans que ningú, esmorzar i esperar-se a la recepció. L’excursió estava programada per sortir a les deu.

Va banyar l’Adolf després dels cinc minuts rutinaris de discussió. Era una de les seves nombroses obsessions diàries. L’Empar podia cedir per pur esgotament en moltes ocasions, però amb el bany del matí, no, perquè era la primera lluita del dia i acostumava a estar més forta. Després de molt protestar, l’Adolf acabava rendint-se amb cara de males puces.

—Però demà, no, eh? Demà no em banyo, mama!

L’Empar el va vestir i li va posar el canal de notícies 24 hores. Mentre ell estava distret, ella es va afanyar a preparar-ho tot per baixar al més aviat possible. Si aconseguien esmorzar els primers, s’estalviaria un mal tràngol com el de la nit passada. Li va advertir que només prendrien unes camamilles i unes torrades amb oli. El sopar d’ahir havia estat una exageració i una temeritat.

L’Empar va obrir la porta i va advertir l’Adolf que callés, que hi havia gent dormint. Pel passadís que portava a l’ascensor ressonaven els passets reptants de l’Adolf. Quan es parava i aixecava el bastó per dir o assenyalar alguna cosa, l’Empar li donava una manotada a la mà i li deia: «Xiiiiiiiit». Van arribar al menjador. Estava desert i l’esmorzar encara no estava preparat. L’Adolf es va asseure a la taula amb mala cara i en silenci. Era la seva manera de demostrar que estava molt enfadat. Però li durava poc. De fet, els estats emocionals en l’Adolf sempre havien estat un misteri.

Abans de patir l’accident, l’Empar sabia si li passava alguna cosa perquè estava més callat de l’habitual. Quan li preguntava si es trobava bé, responia amb monosíl·labs. Llavors ella sola havia d’endevinar quin era el problema i actuar en conseqüència. Si no aconseguia endevinar-ho, llavors l’Adolf passava del silenci al retret aspre i brusc. Després de l’accident es va convertir en una persona totalment desinhibida, com un nen entremaliat. Podia riure’s a la cara d’algú per anar mal vestit, explicar intimitats a desconeguts o tocar-se-la quan li vingués de gust. Podia recordar quines emocions havia sentit en el passat però no podia tornar a sentir-ne gaire més. Tant se li’n donava veure plorar l’Empar. Tant li feia si ella tenia un mal dia, si esclatava o si es posava a plorar per pura desesperació. A l’Adolf això no el commovia en absolut. En canvi, si li posaven davant un plat de patates braves, es posava eufòric d’alegria. Explicava sempre, de la mateixa manera, i amb obsessió, certs records. Sempre amb les mateixes frases, la mateixa entonació, la mateixa cantarella –«La meva mare no em va dir “t’estimo molt” en la vida, mama, en la vida. Així era la meva mare, que no em va dir a mi “t’estimo molt” en la vida. Que no, i que no, i que no, mai de la vida…» Si l’Empar li preguntava per què, l’Adolf es tornava a embussar amb les mateixes paraules «Per què? No sé el perquè, mai de la vida. Així era la meva mare. I ja està. Mai, mai em va dir un “t’estimo”, mama, mai de la vida… i que no, i que no, i que no…» I semblava posar-se trist, però de seguida li passava.

Curiosament, cap de les seves obsessions tenia a veure amb el seu matrimoni. L’Empar ho atribuïa al fet que la seva vida en parella havia estat rutinària i insulsa. Ella mateixa era incapaç d’identificar una cosa digna de recordar. I, a partir del dia de l’accident, la major part dels dies havien estat una mort en vida. Així que l’Empar procurava no pensar en això. No li feia cap bé i no solucionava res.

L’Adolf esperava el seu esmorzar amb cara d’empipat quan van començar a arribar els més matiners. I llavors, l’empipament es va esfumar.

—Bon dia! Que bonica l’excursió! Eh! Vosaltres aneu a l’excursió? Com m’agrada a mi l’excursió aquesta! Eh! Guaita! L’autocar. Veus? Quina meravella d’excursió!

L’Empar es va afanyar i li va posar les torrades davant perquè callés. Si una cosa bona tenia l’Adolf de després de l’accident, era que s’acontentava amb poca cosa.

Van aconseguir acabar abans que el menjador tornés a convertir-se en una lluita de pinces i culleres. En sortir passet a passet del menjador, es podien sentir centenars de dentadures postisses en acció, triturant trossos de cereals, torrades i galetes. Just a la porta van topar amb el matrimoni de la dona compassiva. Es van dir «bon dia» d’una manera una miqueta esquiva. L’Empar va percebre una expressió d’alleujament en ells. No havien d’esmorzar junts. Era possible no coincidir a la taula mai més. I això segurament seria el més indicat perquè qui seria tan piadós per espatllar un viatge de plaer amb els problemes dels altres? Allà on fos l’Empar, anava l’Adolf, i allà on anava l’Adolf hi havia una càrrega, una tragèdia, un drama, un «Eh! Tu! A tu també et pot passar el mateix». L’Empar va pensar que eren com dos empestats. Feien llàstima. Ganes de ser oblidats. Les coses eren així.

Es van esperar a la recepció com uns nens obedients fins que va arribar el moment de pujar a l’autocar. Per sort, l’Adolf es va quedar endormiscat. Preferia activar-se quan tenia més públic. A poc a poc, els excursionistes de l’Imserso van anar arribant. L’ambient es va anar carregant i la tensió per assegurar-se un bon seient, també.

El so d’un motor va començar a pujar de volum fins que van veure com un autocar parava just davant de l’entrada. Quan el conductor va obrir la porta, va quedar clar que no hi havia tanda que es pogués guardar. La llei que imperava era la del més espavilat. L’Empar va esperar fins que tothom va haver pujat per evitar que l’Adolf caigués damunt d’algú.

—Mira, mama, l’autocar! Mama, quina meravella l’excursió! Com m’agrada a mi!

Saltironejant, l’Adolf va arribar fins a la porta. Amb l’ajuda del conductor, van aconseguir que pugés els primers graons de l’autocar. Una veu com un grinyol, que l’Empar havia sentit abans, es va propagar pels altaveus de l’autocar. Era la noia de la nit anterior, la que volia que anessin a la discoteca, amorrada al micròfon. Seria la seva guia i des del principi va deixar clar que els parlaria com si fossin uns nens malcriats. Va fer seure l’Adolf al seu costat, als seients davanters.

—Senyora, em quedo amb el seu marit, que després, per baixar, em col·lapsa l’autocar i podem tenir una allau. Quan hagi baixat tothom, ja el baixarem a ell. No es preocupi, maca. Segui on pugui. Au, va, dona, vinga, que ens ho passarem molt bé!

L’Empar va sentir una espècie d’alleujament barrejat amb preocupació. Una estona sense l’Adolf era just el que necessitava. Gairebé al final de l’autocar va trobar un lloc buit al costat d’una senyora que semblava estar encantada amb la seva companyia.

—Mira que bé, ja tinc companya d’autocar!

Hauria jurat que era la mateixa que, de matinada, va cridar que es pixava de riure davant de la porta de la seva habitació. Portava els llavis pintats de color rosa pastís. El seu pentinat era tota una declaració d’intencions, curt, blanc, amb un floc rosat que li queia d’una banda de la cara del mateix to que el pintallavis. La gent del voltant li reia les gràcies.

—Noia, i tu pujaràs a un ruc? I què faràs amb aquesta «llastimeta» de marit que tens? Tu el que hauries de fer és ficar-lo en una residència i a gaudir, dona, que ja tens prou pena!

El trajecte de l’hotel fins al petit poble turístic dels voltants va transcórrer sense problemes. A l’Adolf no se’l sentia. La guia parlava als seus nens grans a través del micròfon. Donava instruccions sobre l’excursió, explicava coses de la zona que a ningú semblaven importar-li gaire. També va explicar uns acudits verds que, per a sorpresa de l’Empar, van tenir molt bona acollida. I tot ho acompanyava amb una rialleta pueril i entusiasta. L’Adolf mirava la guia amb la mateixa cara amb la qual es mirava els DVD de toros. Amb el mateix somriure inexpressiu amb el qual podia contemplar el sostre de casa seva. L’Empar va pensar que, mentre no es fiqués la mà a la bragueta, tot aniria bé.

L’EMPAR 5

Ja faltava poc per arribar. Entre revolt i revolt es veien les cases blanques esquitxant la falda de la muntanya. La companya de l’Empar no va desaprofitar l’ocasió per dir-li què havia de fer amb la seva vida.

—Tu tens dret a passar-t’ho bé. Jo vaig tenir cura del meu cinc anys, reina. Jo també sé el que és. Un càncer terminal, saps? Els metges em van dir que la dinyaria de pressa, que segur que durava poc, però que no sabien quant. Doncs quatre anys. Quaaaaaatre anys més llargs que un dia sense pa. I cada dia pensant que quan acabaria aquell sofriment. Mira, carinyo, això no l’hi desitjo a ningú.

Va callar uns segons. Va assegurar-se que ningú li parava atenció i es va acostar molt a poc a poc a l’Empar. Va entretancar els ulls i, murmurant, li va dir:

—A més, era un fill de puta i un amargat. Em tractava a empentes. Tenia tantes ganes que es morís que segur que es va morir més tard només per fotre’m.

Va mirar fixament l’Empar, que tractava d’assimilar tota la informació.

—I què li ha passat al teu que t’ha quedat fet una pena?

L’Empar va sospirar i va agafar aire per explicar i treure tot el periple pel qual havia passat. No va poder perquè, de sobte, la seva companya es va posar dreta i va avisar tot l’autocar que ja es podia veure el poble de lluny. Es va començar a generar un gran rebombori previ a l’obertura de portes i ja ningú més va preocupar-se de l’Empar. Es va quedar parada, sola amb els seus pensaments, recordant que l’Adolf va tenir l’accident un dilluns en tornar de la feina. D’això feia ja més de quatre anys. L’Empar l’esperava, com sempre, a casa. Ja tenia el sopar preparat. Havia fet peix. En treure la safata, va cremar-se un dit i, en un acte reflex, va donar una manotada. Amb la sacsejada, el peix va anar a parar al fons del forn. La cremada prometia durar i ser dolorosa. Va posar la mà sota el rajolí d’aigua freda de l’aixeta i va mirar el rellotge de la paret. Havia d’afanyar-se. Va empassar-se la saliva i va treure amb una cullera totes les restes que va poder del lluç fresc que havia anat a comprar aquell mateix matí. La cuina feia una pudor forta de peix socarrimat. Havia perdut tant de temps per a res. Va agafar un netejador desgreixador i un parell de draps. Va ficar mig cos dins amb el forn encara calent i es va ocupar a fons de deixar-lo net com una patena. Havia d’acabar el que havia començat. A l’Adolf no li agradaria gens allò i li ho faria saber ignorant-la fins a l’endemà.

El timbre de la porta va sonar. Li va resultar estrany a aquelles hores. Es va mirar en el mirall del rebedor abans d’obrir. Tenia restes de peix als cabells, als guants i al nas. Va sentir el plor d’un bebè i una respiració entretallada. Encara no havia acabat amb el forn i volia fer-ho abans que arribés l’Adolf. Va treure el cap a poc a poc per mirar per l’espiell. Era una veïna amb el seu nen petit. Mai havien parlat gaire però per la cara que feia sabia que passava una cosa greu. Va pensar en un incendi o en una fuita de gas. Va obrir ràpidament la porta. Al cotxet, una criatura bramava amb desesperació. L’Empar es va oblidar per complet del seu aspecte i que els guants eren plens de greix.

La veïna s’atabalava explicant que l’Adolf havia caigut i s’havia donat un bon cop. Tot havia anat molt de pressa. L’Empar es va quedar mirant al buit, incapaç de reaccionar. El nen plorava, vermell com un pebrot, i es retorçava com si s’hi jugués la vida. Ja no recordava com s’havia tret els guants ni de com havia arribat fins al portal. L’Adolf jeia a l’entrada del bar del costat amb una bossa de gel al cap. Estava marejat i deia que li feia mal tot el cos. La seva veïna li va explicar els detalls mentre l’Empar recorria amb la vista i les mans tot el cap de l’Adolf. Ella tornava del pediatre amb el seu fill. La criatura havia esclatat a plorar just davant del portal i havia tirat a terra el xumet. S’havia ajupit per recollir-lo quan va sentir un cop sec. Va dir que havia sonat com quan a la fira parteixen un coco amb una destral. Va aixecar la vista i va veure l’Adolf de bocaterrosa. Quan l’Empar va baixar al portal, continuava pàl·lid com la cera i tots els veïns i curiosos que s’havien acostat van coincidir que era millor que anessin a l’hospital. D’aquest dia tenia tantes llacunes que ja no recordava com van arribar fins allà.

La sala d’urgències era plena de gom a gom. Hi havia passa de grip. L’Adolf semblava tan esbalaït amb la situació com l’Empar. Van seure obedientment a la sala d’espera, que es mantenia abarrotada i amb un murmuri constant de gemecs. Les portes es van obrir de cop deixant entrar una olor de socarrimat. Un home vestit amb una granota de treball blava va entrar amb la cara en carn viva agafant-se a un company que amb prou feines aguantava el tipus. L’Empar va notar coïssor a la mà cremada i va veure que una butllofa treia el cap per un costat.

D’alguna manera s’intuïa que dins dels boxes l’ambient era molt pitjor. Alguna cosa passava, se sentien corredisses. L’Adolf feia molt mala cara, allò no pintava bé. De lluny se sentien sirenes. Va començar a tenir por. La tensió surava a l’aire. Una arcada va sacsejar el cos de l’Adolf just en el moment en què les ambulàncies arribaven. El personal sanitari corria, cridava, obria i tancava portes. Darrere d’ells es van sentir crits de pànic i de dolor. L’Empar va agafar aire i va intentar tranquil·litzar-se. Quan va girar la cara i va veure que l’Adolf tenia el cap entre les cames es va aixecar de cop i un peu li va relliscar dins d’un vòmit. Hauria d’haver cridat, hauria d’haver demanat ajuda, hauria d’haver-se adonat que alguna cosa no anava bé.

Va passar una eternitat fins que un metge que semblava exhaust va sortir gratant-se una cella. A mesura que l’Empar li explicava el que havia passat, el metge es gratava més de pressa i arrugava els llavis. Corrents el van ficar en un box. Quan van veure el que tenia al cap, ja era massa tard. Li van obrir el crani i li van extreure tota la sang que els va ser possible. Li van induir el coma durant dos mesos i, quan es va despertar, ja no era ell. I aquesta era la història que ningú havia volgut escoltar.

L’EMPAR 6

Encara dins de l’autocar, en un seient molt a prop d’ella, un home sense braç es mirava fixament l’Empar. Li resultava familiar però no sabia de què. L’home va agitar el tros de braç que no li havien amputat i va somriure efusivament. Només li quedaven unes quantes dents de color marró, com de rosegador. Va sentir nàusees.

La gent va començar a amuntegar-se cap a la sortida. La guia va cridar i va llançar amenaces pel micròfon perquè mantinguessin les distàncies, però allò era imparable. El conductor va obrir la porta i va deixar que sortissin per evitar que ningú morís asfixiat. Quan l’Empar va aconseguir arribar fins a la part davantera, la guia i el conductor estaven tibant l’Adolf perquè es posés dret. Mentre l’ajudaven a baixar els graons de l’autocar l’Adolf va tenir un atac d’eufòria.

—Mira! Mira! Que bonic! Mare meva! Que bonic! Com m’agrada a mi això! És preciós, preciós, preciós, preciós de veritat. Que m’agrada a mi això!

Durant un minut es va quedar parat, bocabadat i bloquejant la sortida. Una vegada va posar els dos peus a terra, la guia se’n va desentendre i va córrer ràpidament cap al grup per intentar posar una mica d’ordre. La gent es barallava per pujar als carros. Els rucs agitaven els caps i esbufegaven. Semblaven percebre les ànsies i els nervis. Per pujar a un burro-taxi, un havia d’agafar-se a la barana del carro i impulsar-se cap amunt. La guia va fer pujar l’Empar fent crits aguts.

—Anem, va, va, va, vinga, va, pugi, pugi vostè primer que nosaltres ajudarem el seu marit.

No obstant això, després de diversos intents frustrats per fer pujar l’Adolf, i davant de la pressa dels rucs que començaven a tirar cap endavant, el conductor de l’autocar va assumir l’inevitable. Va agafar l’Adolf del braç amb resignació.

—Jefe, vostè vindrà amb mi al bar.

La guia, que va veure la cara de pànic de l’Empar, va voler tranquil·litzar-la:

—No es preocupi pel seu marit que estarà molt bé amb nosaltres.

A menys de dos centímetres, el senyor sense braç amb dents de rosegador compartia seient amb ella al burro-taxi. A part de les dents de rosegador, l’home sense braç tenia uns quants flocs de cabells tibants i de diferents tonalitats de color de ratolí al cap. L’Empar el va saludar amb un somriure forçat. L’home la va mirar fixament sense canviar l’expressió del seu rostre. L’Adolf romandria en un bar amb uns desconeguts. Ella havia de passar-ho bé, però no podia fer una altra cosa que preocupar-se, sentir-se malament, pensar que l’havia abandonat. El ruc trepitjava amb desgana les llambordes del poble.

—No es recorda de mi, oi?

L’Empar va notar un cert alleujament en sentir les seves paraules. L’home sense braç la mirava d’aquella manera perquè la coneixia. Al costat de casa seva hi havia un bar de barri, amb una clientela masculina de classe obrera, on les dones rarament entraven. No perquè ho tinguessin prohibit, sinó perquè era on anaven els seus marits a alliberar-se d’elles. Aquell bar havia estat d’ell. L’Empar havia passat per davant milers de vegades. A les parets de l’entrada sempre hi havia gàbies d’ocells mig cobertes amb mocadors. Les cortines de l’entrada i de la finestra, tacades de nicotina, no deixaven veure gaire cosa. Res que cridés l’atenció, uns pernils penjats del sostre, un televisor penjat a la paret, unes taules amb dominós… L’Adolf no era home de bar. Li agradava estar tranquil i manar sense haver de donar ordres. L’Empar sabia com fer-lo content sense parlar. El carrer feia pujada i el burro-taxi trontollava. L’home sense braç s’agafava fort amb l’única mà que tenia i amb el monyó acompanyava les seves paraules.

—El bar el porta ara un cosí meu. Jo ho vaig deixar quan vaig perdre la meva dona i em vaig quedar sense braç. Les desgràcies mai venen soles, sap? Ara visc en una residència a prop de la platja; per això no em veu pel barri. Tampoc surto gaire. Al matí camino una estona i després ja em retiro. Miro la tele. Em barallo amb els vells. M’ho donen tot fet. He vingut fins aquí per la meva dona. A ella li hauria agradat veure’m sortir.

L’home sense braç es va eixugar dues llagrimotes amb la seva única mà tremolosa. L’Empar, que continuava preocupada per l’Adolf, li va donar uns tocs a l’esquena, per compassió, encara que li resultés repulsiu. Per educació li tocava consolar-lo i animar-lo.

—Quan surto a passejar a l’estiu, les criatures se’m queden mirant el monyó. Alguns venen directes a tocar-me’l. Jo els dic que el braç se me’l va menjar un tauró que viu a la platja i que també es menja els nens que es porten malament.

Va deixar anar un parell de rialles a través de les seves dents ataronjades. Havien pujat ja bastant amunt. Es veia la mar i, minúscul, el bar on l’Adolf havia d’estar martiritzant la guia i el conductor. No hauria d’haver-lo deixat. El pes de la responsabilitat requeia sobre ella com una maça. El ruc esbufegava per l’esforç.

—La meva dona era la que portava el bar. Al matí, ella ho deixava tot net, com una patena, i m’escrivia la llista del que feia falta. Jo sempre he estat una mica vivalavirgen, no he pas d’enganyar-la. Mai m’ha agradat cansar-me. Jo, al bar, poca cosa. Anava a comprar. Servia els clients. Els donava conversa, això era el que millor feia. Ella, si no hi havia feina, es passava les hores ficada a la cuina del bar mirant la tele. A l’estiu sempre deia de tancar el bar i de venir aquí uns dies. Però a mi a l’estiu no m’agradava anar enlloc. Molta calor, li deia. I ella se’n tornava a la cuina i ni piu. No hi havia dona.

L’Empar va intuir que no li faria falta preguntar què li havia passat.

—Un dia, quan torno amb la compra, me la trobo penjant entre dos pernils.

L’home mastegava les paraules i contenia el plor amb una ganyota de dolor.

—De l’espant, vaig deixar caure les bosses del supermercat a terra. Els ous i els tomàquets es van esclafar. Vaig agafar el ganivet del pernil. Vaig pujar corrents a una cadira i vaig tallar la corda. Estava ja ben rígida i freda. Com un xoriço de Cantimpalos. Va caure a terra igual que una pedra.

Durant uns segons, l’home sense braç va plorar sense cap pudor. Estava ben agafat al burro-taxi amb la seva única mà. L’Empar hauria preferit ser al bufet lliure amb l’Adolf en comptes de veure’s en aquella situació amb aquell desconegut que es recordava d’ella.

—Aquell dia no vaig apujar la persiana del bar. Quan vaig estar borratxo com una sopa, amb la meva dona morta estesa a terra, em vaig voler matar però, a part de gandul, soc un cagat, sí, senyora, un cagat i un inútil. La meva intenció era tallar-me les venes per matar-me, però només vaig aconseguir tallar-me un braç. Ho vaig fer amb el tallant de la carn. No vaig tenir temps de dessagnar-me perquè va entrar un client i em va fer un torniquet amb el seu cinturó. Així que, des que em falta la meva dona, em falta un braç.

I del plor va passar a un estat d’assossec. El burro-taxi iniciava el descens. L’Empar va començar a notar com se li encenia una flama a l’estómac. Coneixia aquella sensació. Aviat un reflux agre li pujaria per l’esòfag. Va treure un ventall de la bossa i el va agitar amb força. Amb una mica de sort, l’Adolf s’estaria quiet i no s’escaparia a caminar sol pel carrer. Va començar a suar.

—Jo vaig aixecar al seu marit de terra quan va caure. Quan va baixar vostè, jo el tenia ajagut a la porta del bar. No se’n recorda? Li vaig posar gel al cap.

El ventall de l’Empar va relliscar-li dels dits, va caure a terra i es va trencar sota les rodes del burro-taxi. L’Empar tenia moltes llacunes d’aquell dia, tampoc recordava l’home sense braç.

—El seu marit va caure de cara a terra, ho sap? No va posar les mans per parar el cop. Va caure com una fitxa de dominó.

El recorregut ja arribava a la seva fi. L’Empar va pensar que el primer que faria en baixar seria entrar al bany del bar i rentar-se la cara amb aigua freda. Es quedaria al costat de l’Adolf fins que els altres tornessin a l’hora acordada. Ja n’havia tingut prou.

—El seu home tenia la foto d’una criatura a la mà, d’un nen igualet que ell. Quan li van dir que l’havien anada a avisar, em va demanar que la hi guardés. La vaig tenir en un calaix un quant temps, però després va passar això de la meva dona i això del meu braç, i no sé què en vaig fer.

Alguna cosa va esquitxar les cames de l’Empar. El ruc havia fet de ventre just abans de parar i ella, en estat de xoc, va ser incapaç de reaccionar i netejar-se. L’home sense braços que tenia dents de rosegador va aixecar les celles i va rematar la feina.

—Perquè vostès no van tenir fills, oi?

Una glopada de bilis es va obrir pas cap a la boca de l’Empar. Aquell tros d’home li havia llançat una granada que posaria fi a tot, però la granada no havia explotat. Encara no. L’Empar va baixar del burro-taxi i va acomiadar-se sense contestar a l’home sense braç. Va entrar al bar en estat de xoc, sense percebre la presència de res ni de ningú. La guia i el conductor es van posar ràpidament dempeus, contents de veure-la. Va entrar al bany de senyores i s’hi va tancar. Va mirar-se al mirall. Estava pàl·lida. Va rentar-se la cara i es va asseure a terra. Tenia esquitxades de merda de ruc resseca enganxades als turmells. Van trucar a la porta.

—Senyora, tenim un problemilla.

Era el conductor de l’autocar.

—Afanyi’s, senyora. El seu marit no està gaire fi. La guia ha anat a recollir tothom i jo he d’anar preparant l’autocar.

L’Empar va obrir la porta. El conductor, amb cara de fàstic, aguantava com podia l’Adolf.

—Després li posem un plàstic al seient. Tot seu, senyora.

I li va donar uns copets a l’esquena abans d’anar-se’n. Un fil de diarrea rodolava entre les cames de l’Adolf.

L’EMPAR 7

La resta del viatge, l’Empar se’l va passar dins de l’habitació de l’hotel rentant el cul de l’Adolf. Cada dia passava el metge per veure si el pacient evolucionava favorablement. La seva veïna tenia raó. Servei mèdic 24 hores. 24 hores netejant merda. L’Empar va demanar que els pugessin el menjar a l’habitació i que fos menú de dieta per a tots dos, si no, l’Adolf s’hauria emprenyat. No volia més problemes, ja en tenia prou.

No van tenir gaire de temps per avorrir-se. La gastroenteritis aguda de l’Adolf els va tenir entretinguts. L’Empar va gastar la pastilla de sabó que s’havia emportat per rentar roba. El servei de bugaderia de l’hotel era massa car. Els calçotets, els pantalons i el pijama de l’Adolf penjaven per tots els mobles de l’habitació. El metge els va portar uns bolquers, però, tot i això, hi havia fuites per netejar.

Cada dia treia el cap per la finestra per veure com els altres se n’anaven d’excursió. Es continuaven donant empentes per pujar i baixar de l’autocar. Entre la multitud, l’home sense braç sempre mirava cap a les finestres de l’hotel abans de sortir o entrar. L’Empar s’amagava darrere de la cortina perquè no la pogués veure.

Va estar rumiant sobre el que li havia dit. Era evident que no estava bé del cap. I si havia tergiversat el que va passar realment? A més, tot i que li resultava lleugerament familiar, no aconseguia recordar-lo pel seu barri ni dins del bar. De quina foto parlava? L’Adolf només conservava una foto seva de nen, una mig trencada que era a casa i que mai s’havia mogut de l’àlbum. Potser era la foto del fill d’algun company de feina. Una foto de la primera comunió, d’aquestes que es donen per recollir diners, encara que això tampoc no li quadrava gaire. L’Adolf era un home que no queia gaire bé a la gent. No tenia amics. Era sec, orgullós i manaire. També podia ser que hagués retallat un tros d’una revista per apuntar-se alguna cosa i que l’home sense braç només s’hagués fixat en la foto. Que la foto fos d’un nen i que, a més, s’assemblés a l’Adolf era el resultat d’una cadena de suposicions absurdes. L’home sense braç no era més que un boig malintencionat.

Se li feia difícil d’entendre no haver-se assabentat de la tragèdia del bar. S’hauria parlat molt del suïcidi d’algú del barri a la cua del mercat. D’altra banda, quan l’Adolf va tenir l’accident, va romandre a l’hospital, al seu costat, durant dos mesos. L’Empar només tornava a casa a la nit per descansar una mica i dutxar-se.

Potser l’home sense braç no havia existit mai i era millor oblidar-se de l’excursió dels burro-taxis i del viatge en general. No havia estat una bona idea. No podia ser. Calia acceptar-ho i punt. Tornava a carregar sola amb la responsabilitat de tenir cura d’un home que l’havia fet allunyar de tothom per tenir-la a la seva disposició, només per a ell. Els pares de l’Empar havien mort feia ja uns quants anys. No tenia germans. No mantenia contacte amb la poca família que li quedava. Tampoc havia conservat cap amistat. Quan eren jovenets, a l’Adolf li desagradaven les visites de la família de l’Empar. S’asseia en un racó del menjador a llegir, aliè a la conversa de la sobretaula. Responia amb sequedat a les preguntes que li feien per trencar el gel. Només li faltava grunyir per semblar un os molest a la seva cova. Finalment, les visites se n’anaven incomodades per la nul·la hospitalitat de l’Adolf. L’Empar el disculpava dient que estava cansat. Aviat, ell va aconseguir que l’Empar, finalment, li dediqués atenció exclusiva. I els anys van passar. Les relacions es van refredar i es van trencar definitivament.

El penúltim dia a l’hotel, l’Adolf ja es trobava molt millor. Era capaç de controlar el seu esfínter de nou. No obstant això, l’Empar no va voler abandonar l’habitació fins que va ser el moment de baixar amb les maletes. De tornada a casa, a l’autocar, va buscar dissimuladament l’home sense braç sense èxit. Per més que va mirar, no va aconseguir trobar-lo. Era molt estrany. De fet, si no ho recordava malament, tampoc l’havia vist al viatge d’anada. La major part dels passatgers estaven endormiscats i satisfets. L’Adolf roncava amb una galta esclafada contra la finestreta entelada. Un fil de bava li arribava fins a la nou del coll.

L’Empar es va aixecar i va fer uns passos pel passadís. El conductor li va cridar que s’assegués i la guia la va renyar com si fos una nena petita pel micròfon de l’autocar. L’home sense braç no hi era. Es va passar el viatge de tornada en estat de xoc. L’Adolf estava més aviat feble i no va donar gaire guerra. Tots dos dormien quan la guia va anunciar amb veu de gallina lloca que ja havien arribat. Va arribar el moment del comiat i la guia, molt solemne, va començar a cantar «L’hora dels adeus». L’Empar no veia el moment de sortir d’allà. Hauria saltat de l’autocar en marxa.

Els passatgers van començar a amuntegar-se al passadís. Es trepitjaven. S’empenyien. Qui seria el primer a baixar? Un esperit d’alta competició es va estendre per l’interior de l’autocar. Per fi, les portes es van obrir i la lluita per sortir es va traslladar a la d’anar a buscar l’equipatge. L’Empar no competia. Ella resistia. Va esperar que tothom aconseguís el seu objectiu. Per la finestra veia com la majoria dels homes abraçaven efusivament la guia i la petonejaven. Les dones elevaven el to de veu per donar-li les gràcies i acomiadar-se’n. L’Empar va haver de baixar l’Adolf tota sola. A l’últim graó va aparèixer la guia. Tenia les galtes vermelles de tants petons, pessics i moixaines. L’Adolf va entrar en eufòria.

—Bonica! Quina meravella, l’excursió! I el bar, mama, a quin bar més magnífic em va portar aquesta! Em van donar de tot, patates, kikos, cacauets, ganchitos, pipes, cafè amb llet, Coca-Cola… de tot el que m’agrada a mi, d’això em van donar.

A l’Empar li van venir ganes d’escanyar-la. Va respirar profundament, de cop. Havien volgut ser amables. Hauria d’haver-los dit que li donessin només una infusió però no ho va fer. En part, havia estat culpa seva. Ni tan sols els havia esmentat que no estava bé de la panxa. Havia estat una irresponsable i una egoista. I tot per acabar passejant al costat d’un boig, esquitxada de merda de ruc. Ella no podia estar per tot. Les coses havien anat així i no podia tornar enrere. Era un consol saber que el viatge ja s’havia acabat i que tornaven a casa. Al mateix de sempre. A la seguretat del dia a dia.

—Vaja, em sap greu que es posés vostè malito! Oi? Pobre! Bé, aquestes coses de vegades passen. Es menja diferent, es barregen coses, el cos no hi està acostumat i apa, ja l’has cagada! Però, tot i això, ens ho hem passat molt bé, oi, Adolf?

La guia va deixar anar una rialleta aguda. L’Adolf seguia:

—Mama, de tot em van donar. Aquesta i el conductor encaramel·lats tota l’estona. I jo m’ho menjava tot, tot. Una meravella! Tu t’estimes molt el conductor, oi? Però que molt, molt!

Es va fer un silenci. Un parell de senyores que esperaven el seu torn per acomiadar-se van començar a donar-se cops de colze. Ho havien sentit tot. Van fer un mínim esforç per aguantar-se el riure, però van acabar explotant a riallades. La guia es va posar vermella. L’Empar la va besar amb rapidesa, sense tocar-li les galtes, fent com si no hagués sentit res, per sortir d’allà com més aviat millor.

El conductor ja havia lliurat gairebé tot l’equipatge. S’esperava, dempeus i somrient, aguantant la maleta amb rodes de l’Empar i l’Adolf, la darrera. En el fragor de la batalla, la maleta havia rebut uns quants cops. Una roda s’havia trencat. La cremallera de la butxaca exterior era oberta i una calça beix de l’Empar en sobresortia. El conductor li va apropar aquella maleta com si fos la cosa més normal del món. Es va acostar a l’Empar i li va xiuxiuejar a cau d’orella:

—Tinc una cosa per a vostè. Com dona de si un viatge en burro-taxi, eh?

I li va fer l’ullet mentre li assenyalava un sobre que algú havia col·locat just darrere de les seves calces de color carn. L’Adolf mirava el conductor amb un somriure d’orella a orella.

—Una meravella, l’excursió! I el bar, magnífic, bo, bo perquè sí!

I agitava el cap de dalt a baix, com els rucs de l’excursió quan trotaven per aquell poble de la costa. A l’Empar se li va estarrufar la pell. Aquell sobre només podia ser de l’home sense braç. Semblava que no la deixaria en pau tan fàcilment. Va ficar la seva calça beix dins de la maleta. Va agafar el sobre i el va guardar a la bossa. Quan arribés a casa, decidiria si el llençava a les escombraries o l’obria.

L’autocar va arrencar. Tota la gent s’havia dispersat i aviat ja no es veuria ningú. La solitud que va sentir en aquell moment li va resultar gairebé insuportable. Al seu costat, només aquell ésser que era el seu marit. Va pensar que era ella qui s’ho havia buscat, per no saber imposar-se, per interpretar aquella tirania com un acte d’amor, per creure que no valia prou per ser estimada per ningú. Hauria preferit ser a l’hotel netejant el cul de l’Adolf, fent alguna cosa que li entretingués la ment, abans que veure’s allà tan trista i tan sola.

L’EMPAR 8

Un taxi els va deixar davant del portal de casa. L’Empar va ajudar a baixar l’Adolf mentre el taxista obria el maleter. El taxista tenia pressa i ni tan sols es va molestar a col·locar l’equipatge a la porteria. Quan els va cobrar, va abaixar el fre de mà i va accelerar. Des de la vorera, l’Empar va veure com s’havien quedat enmig del carrer, oblidats, l’Adolf i la maleta trencada. Per un moment va imaginar que s’enfonsaven dins de la calçada com si fossin al bell mig d’una llacuna d’arenes movedisses. Aquesta vegada va ser ella qui es va agafar amb força al braç de l’Adolf, no pas per subjectar-lo, sinó per evitar la sensació que el terra els engolia.

La cortina de la finestra del bar del costat es va moure. S’intuïa la figura d’un home que els estava observant. Va pensar que potser aquell home que els espiava era l’home sense braç. L’Empar va fer un esforç per concentrar-se i arribar fins a casa. Trontollant com dos ninots amb les piles gastades van arribar fins a la porteria. Un cotxe va passar a tota velocitat i va esquivar la maleta mentre tocava el clàxon. El conductor va treure el cap per la finestra i va cridar alguna cosa desagradable. L’Empar va agafar la maleta i, amb molta paciència i esforç, i molt a poc a poc, va poder dir que havien arribat a casa, per fi. Una vegada van entrar al seu pis, l’Adolf va arribar fins al seu lloc preferit del sofà saltironejant.

—Mama! Posa-me’n un de toros, mama! Mira! Aquest, mama! Aquest de toros, que m’agrada a mi! Mira, aquest!

L’Empar va engegar el televisor, va posar un DVD de toros, va obrir la maleta, va treure el sobre de la bossa i el va amagar darrere del televisor. Va separar la roba bruta de la neta. Va valorar si n’hi havia més de color que de blanca per rentar Va posar la rentadora en marxa. Va col·locar la roba neta al seu lloc corresponent de l’armari. Va obrir el congelador. Va treure una bossa d’arròs tres delícies. La va abocar dins de la paella i va quedar-se bocabadada veient com es desfeia el gel enganxat als trossos de pastanaga mentre el crític taurí relatava les gestes del matador.

Quan va anar a parar taula, l’Adolf estava adormit i el torero tallava orelles i cua. Va apagar el televisor i va despertar-lo. Va obrir els ulls de cop, sobresaltat.

—Mama! Demà no em banyo! Demà no em banyo! Eh? Me’n vaig a dormir, mama, que m’agrada a mi dormir. Guaita, que me’n vaig, mama. I ja està.

L’Empar el va portar fins al llit, li va posar el pijama i el va tapar com a ell li agradava, tant si feia fred com si feia calor. Si no, s’enfadava. Quan per fi va seure davant del plat d’arròs, va començar a tenir basques. Estava tan esgotada que no li entrava el menjar. Va tirar l’arròs a les escombraries. Li va fer massa fàstic per guardar-lo en una carmanyola. Va rentar els plats. Va treure’s les sabates i va estirar-se al llit. No obriria de seguida el sobre d’aquell boig. Primer necessitava descansar. Per sort, o per desgràcia, ella encara mantenia el seny. L’Adolf roncava. L’Empar volia dormir i oblidar-se d’aquella excursió. Va fer una breu anàlisi del seu estat vital. La columna vertebral era una barra de ferro, les cervicals, peces cruixents, l’estómac, un revoltim. Es va aixecar de nou.

Va buscar un protector estomacal a l’armari del bany i se’l va prendre amb aigua de l’aixeta. No podria dormir fins que no obrís aquell sobre. Del calaix de la cuina va treure un ganivet i va anar fins al menjador. Tot allò li feia posar els pèls de punta. Asseguda al sofà, al lloc favorit de l’Adolf, va començar a obrir molt lentament el sobre. Una foto presa amb una Polaroid va lliscar-li per la cama. Per la qualitat i la tonalitat del paper es veia que era una foto antiga, però no gaire. Se li va fer un nus a la gola. Els trets del nen que apareixia a la foto eren idèntics als de l’Adolf, com dues gotes d’aigua. El nus era tan fort que li va començar a faltar l’aire. Les orelles li van començar a xiular. Segons després, el cap li rodava, es desmaiava i la fotografia es colava sota el sofà. A mitjanit es va despertar sobresaltada per un retortilló que la va fer córrer al lavabo. A estones vomitava, a estones no podia contenir els seus intestins. El seu cos estava cobert de suor freda. Quan va aconseguir no tremolar com una fulla, es va raspallar les dents i la llengua. Va deixar de vomitar, però la resta de la nit la va passar anant de la tassa del vàter al llit, on l’Adolf roncava, content, a gust, totalment aliè al seu sofriment.

Al matí, els retortillons seguien. L’Adolf, ja despert, no perdonava.

—Mama! No em banyo! D’acord? No em banyo. Eeeeh!, mama!, porta’m alguna cosa per picar! Unes patates i una Coca-Cola, mama!, que m’agrada això a mi.

L’Empar tenia palpitacions. A poc a poc li va venir a la memòria el malson en què el seu cos es transformava en una patata grillada i podrida. Els grills feien soroll en travessar-li la pell com una bossa de plàstic en explotar. Allà també hi havia l’Adolf, de qui no podia alliberar-se ni quan somiava. L’Adolf li cridava que volia una truita de patates. No li importava gens el que li estava passant. Quan va aconseguir trobar-se millor i preparar l’esmorzar, se’l va trobar al sofà en ple orgasme matutí. Amb ràbia, va deixar la safata amb les torrades i el cafè damunt de la taula. Amb el cop, el cafè es va vessar damunt del pa. Es va dir a si mateixa que no servia de res renyar-lo, que ho tornaria a fer igualment, que calia resistir, amb la ment freda. Com si fos un robot insensible, l’Empar es va girar i va agafar un paquet de tovalloletes humides.

—Mama! No em banyo, d’acord? No em banyo.

Es va ajupir per netejar-lo bé. No podia fer res més que netejar-lo. Li van venir ganes de plorar però ja no li quedaven més forces i encara hi havia moltes coses per fer. Sota el sofà va veure com treia el nas la fotografia que li havia donat l’home sense braç. Va agafar les tovalloletes brutes, va anar cap a la cuina, les va llençar a les escombraries i es va rentar a consciència les mans. Va tornar al menjador, va ajupir-se i va agafar la foto de terra. En aixecar-se, es va marejar i va haver d’asseure’s de cop al sofà. El cap li rodava. Al revers de la foto hi havia una cosa escrita amb lletra de nen de parvulari. No entenia res. Va tancar els ulls i va prendre aire diverses vegades abans de tornar-los a obrir. L’Adolf, relaxat, mirava com el torero desafiava el toro. L’Empar va mirar de nou el revers de la fotografia. La lletra es va mostrar aquesta vegada nítida i punxant: «De la teva puta de l’abocador».

Va mirar l’Adolf amb atenció. Seguia amb la bragueta oberta, satisfet. El va fer aixecar del sofà, li va apujar la cremallera, el va empènyer cap a la taula i el va fer seure. En deixar-se caure damunt de la cadira, l’Adolf va colpejar la taula amb la panxa i el cafè va acabar de vessar-se per complet damunt de les torrades. L’Empar estava esgotada però la ràbia la mantenia dempeus.

Va caminar cap al televisor, el va apagar i va posar la foto al davant. L’Adolf, impassible, continuava mirant cap a la pantalla apagada i engolint torrades xopes de cafè. Se li havia oblidat posar-li el pitet i dos fils de baves fosques li queien per la barbeta. No s’aixecaria fins a assegurar-se que havia vist la foto. Volia posar fi a tot aquest despropòsit. Va intentar contenir-se, però no va poder. Va explotar i va plorar una bona estona arraulida en un racó i en silenci. Els espasmes li sacsejaven tot el cos. L’Adolf, que finalment s’havia adonat que el televisor estava apagat, va agafar el comandament a distància, el va engegar, va posar les notícies i va apujar el volum.

—Mama! Porta’m alguna cosa per picar!

La seva vida havia estat una farsa. Ella havia renunciat al que més desitjava com un animal mans. I el seu marit havia tingut un fill amb una puta que s’havia quedat amb el millor de l’Adolf, que ara era un mort vivent.

L’EMPAR 9

Quan l’Adolf es va despertar del coma, l’Empar va saber que hauria d’aprendre coses que mai abans s’hauria atrevit a fer. Necessitava aprendre a conduir per poder portar l’Adolf a tots els especialistes. El cotxe de l’Adolf continuava aparcat on el va deixar el dia de l’accident i calia fer alguna cosa sobre aquest tema. A partir d’aquest moment, anar a veure metges formaria part de la seva rutina. Rehabilitació, cardiòleg, neuròleg, uròleg…

Portar-lo amb autobús era una odissea. Els conductors tenien pressa i no acostumaven a esperar-se que l’Adolf s’assegués. Ell trontollava pel passadís amb l’Empar agafada a la seva cintura com si fos el masteler d’un vaixell a punt de naufragar. Quan aconseguia seure, atacava els passatgers amb tota mena de preguntes, sempre precedides del seu «Eeeeeh! Tu!». Després venia la pitjor part, fer-lo baixar de l’autobús. L’Adolf aprofitava per acomiadar-se de tothom agitant el seu bastó.

—Apa! Aquí us quedeu que me’n vaig a cal metge. Un metge magnífic, boníssim, el millor. Mare meva i que bo que és el menú del bar! Tu!, vens a dinar? Mira, mama, aquest paio diu que sí que ve!

De vegades, algun passatger s’oferia a ajudar l’Empar perquè l’Adolf baixés els esglaons de l’autocar sense acabar sota les rodes. Els altres desapareixien amb rapidesa, alleujats. L’Empar, llavors, va veure que li tocava prendre les seves pròpies decisions per primera vegada a la vida. Havia de treure’s el carnet de conduir. Ara era ella la que tenia les regnes del seu destí, encara que ja fos una mica tard.

Quan a l’Adolf li van donar l’alta, van començar uns llargs mesos de rehabilitació. L’Empar sempre guiava els seus passejos cap a l’autoescola més propera. Després de diversos intents, el dia que van aconseguir arribar-hi, l’Empar va empassar-se la saliva i va obrir la porta. La propietària va pensar que era una àvia que venia a pagar la matrícula del seu net. Va reprimir amb prou feines un somriure quan va entendre que era per a ella. Es va dedicar en cos i ànima a estudiar el manual de l’autoescola escrupolosament. Havent dinat, l’Adolf es quedava endormiscat al sofà. Amb un vídeo de toros de fons i amb una mica de sort, podia arribar a dormir fins i tot un parell d’hores. L’Empar va aprofitar aquestes estones per aprendre’s les normes de trànsit. Estudiar l’ajudava a no pensar, a distreure’s, a no veure l’Adolf com una massa que cada dia creixia més i més i que acabaria asfixiant-la.

Per a sorpresa de tot el personal de l’autoescola, incloent-s’hi ella mateixa, va aprovar la part teòrica sense dificultats. No obstant això, la part de les pràctiques va ser un infern. La inseguretat de l’Empar creixia com una carbassera cada vegada que agafava el volant. L’Adolf, assegut en un seient del darrere, estava encantat amb els passejos i s’ho passava pipa. Cantava a ple pulmó el primer que li passava pel cap i mostrava el seu entusiasme.

—Mama! Tens por, eh?, mama! Tens por, eh? Mira quina por que té! Mama, condueixes! Mira que m’agrada a mi com condueixes! Eh, tu!, oi que condueix bé? Mare meva, que bé que condueix la mama!

Van haver de guardar-li el bastó al maleter i posar-li el botó de seguretat per als nens. El continu bombardeig de l’Adolf i les pors de l’Empar van acabar traient de polleguera el professor. Al principi, superat pel drama de l’Empar, va ser comprensiu però va acabar cridant-li, desesperat.

—Faci vostè el favor de callar, Adolf! Senyora, deixi’l amb algú quan vingui a fer les pràctiques! De veritat que no té ningú amb qui deixar-lo? Això no hi ha qui ho aguanti!

Quan el professor va perdre totalment la paciència, va començar a acarnissar-se amb l’Empar i les recriminacions sobre la seva manera de conduir van anar a més. La majoria contenien la paraula «cementiri»: «Quin canvi de carril que has fet! Acabarem al cementiri!» o «Que tenies temps per incorporar-t’hi? Una mica més i ens mates; el cementiri és ple de gent que pensava que tenia temps». La major part de les vegades, l’Empar baixava del cotxe tremolant, amb ganes de plorar. A la seva edat, pensava, encara podia sentir-se com una adolescent maldestra i ximple.

Després de quatre mesos de patir la tortura de les pràctiques, l’Empar va fer comptes i va veure que no podia continuar gastant tants diners. Ara era ella la que portava la comptabilitat de casa. No milloraria per més pràctiques que fes. Havia d’agafar el bou per les banyes. Així que un dia va agafar aire i, amb una seguretat en si mateixa que desconeixia, va demanar al seu professor de fer l’examen pràctic. Es va fer un silenci, fins i tot l’Adolf, que s’havia passat una gran part del temps cantant «Vamos de paseo, pi, pi, pi…», va callar durant uns segons.

El professor de l’autoescola va deixar anar una riallada.

—Mare meva! Apa que no et falten pràctiques… Si ets un perill, dona.

L’Empar va notar com un embalum li creixia a la gola. La nou de sang que tenia l’Adolf al cap ara creixia dins d’ella i l’ofegava. Va contenir les llàgrimes i la ràbia, i el va mirar fixament als ulls. El professor va deixar de riure i va apuntar el seu nom a la llista dels que es presentaven a l’examen. El dia va arribar i l’Empar va esdevenir un manat de nervis. L’Adolf anava ben agafat del seu braç, pletòric, arrossegant els seus peus grassos per l’asfalt.

—L’examen de conduir és ara mateix, mama! Mare meva, que et trauràs el permís de conduir! Estàs nerviosa? Eh? Molt nerviosa! Eeeeeeh, tu! Mira el professor teu aquest. Que ranci que és, el paio! Mama, quina meravella que et treus el carnet! Jo, a la primera, mama, a la primera!

De lluny va veure el seu professor esperant-la amb cara d’enterrament al costat d’una dona amb els ulls blaus, gairebé blancs. Mentre avançaven, l’Empar va obrir la bossa i va treure un paquet de galetes. L’Adolf va callar immediatament i va començar a menjar-se-les. Quan van aconseguir arribar fins al cotxe, la dona li va donar la mà i la va mirar amb calma.

—Bon dia –li va dir.

Seria la seva examinadora. L’Empar va mirar el seu professor, que era al costat, pàl·lid i callat. Van pujar l’Adolf al seient del darrere, al costat de l’examinadora. Va arrencar el cotxe i va pensar que havia de calmar-se o els estamparia a tots, encara que, si els estampava, acabaria tot d’una vegada per sempre. No hi tenia gaire a perdre. Va iniciar la marxa i va seguir les instruccions que aquella dona li anava donant, una dona que semblava segura de si mateixa. Una dona autònoma, que pensava en altres coses a part de què havia de netejar, què havia de comprar, què havia de cuinar i què passava pel cap al seu marit. Tot anava inesperadament bé fins que l’examinadora li va demanar que aparqués. L’Empar va frenar de cop. El seu professor va rebregar el seient. Estava nerviós i no podia cridar-li. L’Empar ho sabia. Si haguessin estat sols, ell l’hauria deixat com un drap brut. Va girar el volant i va fer marxa enrere amb brusquedat. El professor va aixecar les mans i se les va posar al cap. Li estava dient inútil sense paraules. L’examinadora, amb veu tranquil·la, li va demanar que apagués el cotxe.

—Ja poden baixar i esperar-se al punt de partida, que és a uns quants metres a la dreta.

L’Adolf, cobert de molles, es va acomiadar de l’examinadora.

—Eh! Tu! T’agraden les galetes o què? Que m’agraden a mi aquestes galetes!

L’Empar el va fer sortir del cotxe. Li va espolsar del damunt les molles, a manotades, i es va disculpar per ell davant aquella dona d’ulls blaus gairebé blancs. Va caminar al costat de l’Adolf com si anessin directes al seu afusellament. Ho havia espatllat tot al darrer moment. Segurament havia estat una equivocació apuntar-se a la seva edat. L’Adolf aixecava el seu bastó de terra cada dues passes. L’agitava a l’aire al so de les seves paraules.

—Estàs nerviosa, mama? Eh? Estàs nerviosa, eh? Jo em vaig treure el carnet a la primera. Que m’agraden a mi les galetes aquestes!

Al voltant del cap de l’Empar, el món girava frenèticament. Va estar a punt de desmaiar-se quan algú li va posar la mà a l’espatlla. Era el seu professor.

—Estàs de sort. A l’examinadora li ha fet molta pena la teva situació. T’ha aprovat, però, si vols un consell, fes-me cas. Ves amb molta cura quan condueixis, que ets una mica desastre. Atenta, Empar, atenta. A veure si acabaràs de rematar el teu marit.

I li va donar uns copets a l’esquena a manera de felicitació. Ja tenia una edat per aguantar segons quins comentaris però mai havia estat àgil per respondre a les ofenses, així que, quan es va girar, va escopir a terra per on havia passat el professor.

Uns dies després d’aconseguir el permís de conduir, en tornar d’una cita mèdica de l’Adolf a l’hospital, l’Empar va aparcar el cotxe a prop de casa. Plovia i feia vent. Un soroll de rodes gratant la vorera es va fer cada vegada més proper. Va trigar uns segons a reconèixer la mateixa veïna que va pujar a avisar-la quan l’Adolf va caure.

—Caram, que m’han dit que s’ha tret el permís de conduir! Felicitats! Enhorabona. Té molt de mèrit a la seva edat.

El seu nen colpejava el plàstic que el cobria. Estava molest.

—No tinc gaire temps amb aquest però, si necessita alguna cosa, ja sap on som.

L’Empar va pensar que la gent deia sempre aquelles paraules per educació. Ella mateixa les havia dit moltes vegades però, en realitat, tothom esperava no ser molestat. Així que la va sorprendre que l’endemà, abans de sortir de casa per anar a l’hospital amb l’autobús, truqués a la seva porta una altra vegada. Va ser ella qui la va obligar a arrencar el cotxe vell de l’Adolf i la que no va parar d’ovacionar-la fins que va fer el seu primer trajecte sola. Encara que havia d’agrair-li aquell gest, no podia evitar sentir-se aclaparada amb la seva insistència.

Va ser ella la que va la convèncer perquè anés al viatge de l’Imserso amb l’Adolf. L’Empar tenia la sospita que segurament el que li passava a la seva veïna era que no suportava la idea que, en un futur, li passés a ella el mateix. S’obstinava a canviar-li la vida. D’aquesta manera mantenia l’esperança en un futur millor. D’aquesta manera, cada vegada que la trobés al replà de l’escala no se li remourien tant els budells.

No obstant això, l’Empar no va poder evitar entendrir-se en veure que algú es preocupava tant per ella, que ho fes sense esperar res a canvi, perquè descansés, perquè ho passés bé. I, evidentment, no havia estat una bona idea. I va pensar que sempre havia viscut la vida que uns altres havien pensat i volgut per a ella. I era clar que la veritable Empar havia viscut mossegant-se els punys per no cridar. Per no pegar. Per no colpejar la taula i sentir la seva veu dient: «Això, no». «Ni parlar-ne.» «Per aquí sí que no hi passo.» «Per sobre del meu cadàver.» «No.» Alguna cosa dolenta passaria. A ella no li havia sortit res bé. Ella s’havia passat tota la nit asseguda a la tassa del vàter. Es va preguntar si aquella foto de la criatura davant del televisor havia vingut per quedar-se, si el malson de la patata podrida era un senyal de com acabaria tot plegat. I aquelles restes del seu home...? I la puta de l’abocador...?

L’EMPAR 10

L’Empar va haver de prendre’s un tranquil·litzant aquell matí. Quan es va despertar, ja era tard. En poques hores es faria de nit. Fora encara feia una calor insuportable. L’Adolf, cansat de ser ignorat, també va acabar adormint-se. Roncava. Uns fils de cafè secs li baixaven des de la comissura de la boca fins al pit del pijama.

Tota la seva vida s’havia transformat en una mentida. El seu marit havia tingut una doble vida. No havia fet com ella. Ell no es va conformar. L’Empar es va aixecar a poc a poc. Encara se sentia feble. Va anar cap a la cuina i va beure aigua. Si seguia amb aquelles diarrees, acabaria deshidratada. Va tornar al menjador. La foto del nen continuava davant del televisor. L’Adolf tenia un fill secret, almenys per a ella. La seva vida era un melodrama, com la dels famosos de les revistes, però més ordinària. Faria que ell es recordés de tot. No podia continuar controlant la seva vida. Ho recordaria tot.

L’Empar es va acostar a l’Adolf i li va donar un parell de bufetades perquè es despertés. L’Adolf va obrir els ulls de cop:

—Mama! No em banyo! D’acord? No em banyo!

L’Empar el va aixecar i el va anar empenyent cap a la banyera, amb determinació. El va fer seure a la cadira adaptada per al bany i el va ensabonar. La barba, els fils de bava ressecs, les axil·les, les cicatrius, les mans arrebossades de pa amb cafè, el seu sexe vell, pudent… L’Adolf protestava.

—D’acord, però demà no em banyo, mama! Que no m’agrada banyar-me a mi!

L’Empar el va anar vestint lentament, ajupida a terra mentre l’Adolf deixava anar el mateix reguitzell de protestes una vegada i una altra... Perquè aconseguís recordar, se l’emportaria al lloc on ell s’oblidava de la seva vida amb ella. Recordaria qui era aquell fill de puta que sortia a la foto.

L’Empar va rentar-se la cara i es va treure la camisa de dormir. La panxa li penjava cap avall, pansida, buida. Va posar-se el primer vestit que va trobar. Va aixecar l’Adolf de la cadira i va tancar la porta del pis oblidant que encara portava les sabatilles d’estar per casa. Ella el portaria a l’únic lloc on podria despertar el record del seu bastard. Es van dirigir cap al cotxe, agafats del braç, passet a passet, molt lentament.

—Mama! Em portes a la platja? Com m’agrada a mi, la platja! Jo vull unes patates! Alguna cosa per picar, que m’agrada a mi la platja!

L’Empar el va fer seure dins del cotxe, amb molta paciència, mesurant molt bé cada moviment. En cordar-li el cinturó de seguretat, va fer clic en el mateix moment que l’Empar deixava anar una esbufegada.

La calor començava a cedir. La seva veïna, traient el cap per la finestra, la va observar mentre arrencava el cotxe. La que la va convèncer d’anar-se’n d’excursió. La veïna que ho sabia tot. No hauria d’haver-li fet cas. Mai, mai més pretendria portar una vida normal. Viatjar, passar-ho bé, gaudir de la vida. L’Adolf era com un nen petit que necessitava les seves rutines. Hauria d’haver-li dit que no hi insistís més, que amb ell no es podia, i el fill de l’Adolf no hauria aparegut. Si no haguessin anat de viatge, tot allò no estaria passant. Ella hauria continuat vivint sense saber res, tranquil·la, sense puta. De camí a l’abocador hi havia el tanatori.

—Mira, mama! Aquí vam enterrar la meva mare. La meva mare mai, mai em va dir un «t’estimo», mama, en la vida… i que no, i que no, i que no… Així era la meva mare. I ja està.

Malgrat l’accident, l’Adolf recordava moltes coses, a la seva manera, però se’n recordava. Potser també es recordava de la seva puta i del seu bastard. Les canyes dels horts es bressolaven d’un costat a l’altre.

—Mira, mama! Mira! Ho veus? Quina meravella, mama, un avió! Que m’agraden a mi els avions, mama! Que m’agrada a mi anar amb avió!

L’Empar mai tornaria a sortir de la seva ciutat amb l’Adolf. Els anys passarien dins de les quatre parets de casa seva. Les mateixes rutines, els dies calcats, l’espera del final. Fins que la mort us separi. O fins que el fill de la seva puta aparegués i ho canviés tot. A l’Empar se li va fer un nus a la gola. L’angoixa li removia encara més els intestins. Va tornar a tenir retortillons. L’Empar va aclucar els ulls per aguantar el dolor i per contenir la diarrea. De sobte, alguna cosa va impactar contra el cotxe. Va perdre el control del volant. Amb els sotracs, li va sortir del peu una de les sabatilles d’estar per casa i va trigar uns segons fins que va aconseguir parar. Eren molt prop de l’abocador. L’Empar tremolava. No s’atrevia a mirar. Havia atropellat algú. El seu professor d’autoescola ja li ho havia advertit: «Ets un perill, Empar». Va pensar que no era més que una vella acabada, estèril, banyuda i assassina. L’Adolf es va girar i va mirar cap enrere.

—Mama! Una ovella! Has atropellat una ovella. Mira! Eh! Mira, mama!

L’Empar va baixar del cotxe. El cor li bategava molt fort. El para-xocs estava abonyegat. La matrícula semblava un quadre postmodern, fet amb sang i llana. Va anar cap a l’ovella. Tenia la boca mig oberta i la llengua li penjava d’una comissura. Era morta. L’Empar no podia deixar de mirar-la. L’expressió del rostre de l’animal li va resultar terriblement familiar.

L’EMPAR 11

Una ràfega de vent calent va fer que la pols de la carretera dibuixés cercles a l’aire. L’Empar podia sentir la seva pell fregint-se. Una bossa de plàstic verda penjava d’una branca just per sobre de la pasterada de carn en què havia convertit l’ovella. La bossa havia pujat a veure l’espectacle i es bellugava d’un costat a un altre.

Als voltants no hi havia ni una ànima. Va tornar a pensar en el seu professor de l’autoescola. Si hagués estat allà, li hauria cridat que era una vella inútil que anava en sabatilles d’estar per casa i que no havia fet res més que malgastar la seva vida. Va deixar de lamentar-se quan, en girar-se, va adonar-se que l’Adolf havia desaparegut. Havia deixat oberta la porta del cotxe. El bastó l’esperava estès a terra. No podia ser gaire lluny. Va girar sobre si mateixa amb una mà posada a manera de visera al front. Un cotxe va passar a tota velocitat. Unes pedretes de grava van esquitxar les cames de l’Empar i van entrar-li dins de les sabatilles.

Els camps d’enciams relluïen d’una manera inquietant sota la llum de la posta de sol. A pocs metres hi havia un camí que portava a uns horts. El flanquejaven dues séquies. El pànic es va apoderar d’ella i ràpidament va agafar el camí. Va notar com les diminutes pedres que se li havien ficat dins de les sabatilles se li incrustaven als peus. No podia parar. Havia de trobar l’Adolf com fos. Va córrer cap als canals de regadiu. Va intentar tranquil·litzar-se pensant que potser no eren gaire profunds ni amples. L’aigua corria de pressa i amb força. Era bona hora per regar.

Els mals pensaments anaven guanyant terreny a mesura que passaven els minuts. Allà només se sentien les cigales intentant matar la xafogor. Va recórrer diversos metres intentant distingir què hi havia en el fons tèrbol de les séquies. A poc a poc, barrejats amb la seva respiració, va distingir uns gemecs que procedien de darrere d’una barraca. Aquest havia de ser l’Adolf, totalment desorientat, que es devia haver aturat a descansar. Un caminet de terra portava fins allà. Podia acostar-s’hi amb el cotxe i fer-lo pujar quan es recuperés. Quan va donar la volta a la barraca, va veure que hi havia un matalàs atrotinat a terra. Al damunt, un home calb, despullat, envestia una dona amb les cames obertes. Aquesta pessigava el cul de l’home amb una mà i amb l’altra li clavava les ungles al tatuatge que tenia a l’esquena, un lleó que li ensenyava les dents. L’home esbufegava i ella gemegava ignorant per complet l’Empar, que va voler girar cua però no va poder. L’escena la va deixar paralitzada. L’Adolf havia estat fent el mateix anys enrere; potser havia engendrat el seu bastard molt a prop d’allà. Per a la puta, un fill i uns bitllets. Per a ella, una pensió, una rutina, una vida buida i una mentida.

Un rugit greu i llarg va sortir de la gola de l’home. Després de sacsejar tot el cos amb brusquedat, l’home calb va desplomar-se damunt de la dona. Per sobre de l’espatlla del seu client, aquesta es va adonar de la presència de l’Empar, va girar el cap cap a un costat i va escopir sense mostrar la més petita sorpresa. Sense saber gaire bé com, els peus de l’Empar van donar la volta i van començar a caminar de nou cap a l’ovella morta. Sentia girar el seu cervell com si fos en una centrifugadora. Les òrbites dels seus ulls buscaven pertot arreu l’Adolf. Va mirar cap al cel per pura desesperació i llavors va veure un núvol de gavines volant en cercle. Just a sota hi havia l’abocador. Una grua i una muntanya d’escombraries s’enfilaven per sobre de les seves parets, just al centre. Una filera de xiprers ocultava el camí per on entraven els camions. L’esperança li va fer no perdre l’alè. L’Adolf podia haver anat cap allà.

L’Empar va enfadar-se amb si mateixa. Havia d’haver-ho pensat abans. Ja havia perdut massa temps i massa energies. Després d’un revolt, un camió de les escombraries va aparèixer a tota velocitat i va agafar el camí de l’abocador fent volar per l’aire una sorra llefiscosa i fina. Si l’Adolf es trobava uns metres més enllà, acabaria com l’ovella. Va córrer com va poder, ensopegant amb les sabatilles cobertes de pols. El soroll de les cigales i el de la maquinària de l’abocador sonaven com a música de fons.

Una mica més endavant hi havia l’entrada i la caseta de vigilància, totalment desertes. La pudor fètida s’accentuava per la calor. Aviat es faria de nit. Al fons, una porta enorme i oberta deixava veure una muntanya de deixalles que no parava de créixer. Va continuar caminant amb les sabatilles d’estar per casa cap a l’entrada. Els batecs del cor li feien retrunyir tot el cos. Es va passar la mà per l’escot. La suor i la terra l’havien cobert amb una capa molt fina de fang.

Les gavines li cridaven des de les altures com el professor de l’autoescola, com la seva veïna, com la guia de l’Imserso… A la llunyania es podia veure com el bolquet del camió abocava unes quantes tones més de deixalles. El pànic es va apoderar d’ella. L’Adolf podia ser just a sota. El conductor del camió no podia sentir-la des d’allà. No podia perdre el temps. Havia de trobar-lo. Es va acostar a la pila de deixalles, disposada a ficar-se dins a la més petita sospita. El soroll del motor d’un avió va irrompre a l’abocador i va espantar les gavines. L’Empar va tornar a l’entrada. Algú acabaria apareixent i podria suplicar que l’ajudessin a buscar l’Adolf. Arrossegant les sabatilles va córrer cap a l’entrada. El plor estripat d’un nen va anar fent-se cada vegada més clar a mesura que avançava. En girar la cantonada va veure dos cotxes aparcats. Els esgarips sortien d’un d’ells. L’Empar va arribar sense alè fins allà. Una criatura de no més d’un any es retorçava a la cadireta del seient posterior. Bramava, desesperada, amb totes les seves forces. L’Empar va córrer fins al cotxe i el va agafar en braços. Mentre el consolava va tenir la certesa que el fantasma del nen de la fotografia acabava de manifestar-se.

El va mirar fixament per suplicar-li que li retornés l’Adolf. Li va prometre que agafaria la seva foto, que encara era al costat del televisor, que la posaria en l’únic àlbum de fotos que tenia, el de les seves noces. Buscaria l’última pàgina i afegiria la foto just on havia d’haver continuat la seva vida. Li va prometre que dormiria plàcidament al costat de l’Adolf la resta de la seva vida, que el taparia cada nit amb el llençol, com a ell li agradava, tant si feia fred com si feia calor, i el nen, finalment, va callar.

LA PILI

LA PILI 1

La Pili es va gratar el cap. Com si volgués posar-lo en marxa. Com si hagués oblidat on era el botó de pensar. Potser per la falta de son. Potser per tant córrer i córrer. I tot per arribar a la recepció i que el món s’aturés en sec. El so d’un cop contra el vidre de la porta la va fer saltar de la cadira.

Una gavina s’havia posat a terra. Amb les potes rebregava un colom. Unes gotes de sang havien esquitxat l’entrada. La gavina va mirar amb satisfacció el resultat de la seva tàctica. Ràpidament va anar per feina. La presa, agonitzant, es deixava menjar les vísceres. La Pili va notar com l’estómac se li contreia pel fàstic. Com un autòmat, va cridar el servei de neteja.

Faltaven cinc minuts per obrir el tanatori. Ella mateixa activaria el mecanisme d’obertura. La vida seguia, la mort, també. Tenia una necessitat infinita de son i de descans; no obstant això, havia de trobar temps per pensar, per meditar, per assimilar. Temps. Hauria de fer-ho encara que les circumstàncies no hi ajudessin. Hauria de concentrar-se i prendre decisions mentre el món girava a tota velocitat davant seu. Faria això perquè era necessari i perquè havia de posar-hi solució.

Tenien totes les sales de vetlla plenes. Els familiars i persones properes no trigarien a aparèixer. Volia pensar, encara que no sabés per on començar. El seu cap havia decidit, sense cita prèvia, que ho analitzaria tot. No sabia quan ni com però no pararia fins que aconseguís veure una manera de posar ordre. Quan aconseguís activar el cervell, seria com les aspes d’un ventilador, incapaç de parar.

Fora començava a fer una calor sufocant. A l’hora de dinar, la gasolinera de davant es veuria difuminada com un oasi en el desert. Feia pudor de vòmit del seu fill. S’havia netejat corrents a l’ascensor, amb una tovalloleta, però no havia aconseguit eliminar-lo del tot. Al mirall de l’ascensor no havia pogut distingir per on se li havia vessat la glopada de llet amarga. L’encarregada de la neteja va irrompre a la recepció empenyent el seu carret. Va agafar una escombra i va espantar la gavina. «Surt d’aquí, mala puta!» La gavina va cridar i va sortir volant. Va ficar el colom mort en una bossa de plàstic i va escombrar les plomes. Quan ho va tenir tot recollit, va empènyer de nou el carret amb passos fúnebres i va fer una parada davant del taulell. «Nena, quina mala cara que fas. A tu et fa falta més maquillatge que als morts.»

La Pili treballava a la recepció del tanatori. Passava el matí en un espai limitat i impersonal. Res de fotos. Res de cartells. Res de res que pogués significar vida. Dins dels seus tres metres no passava res. Res de dibuixos infantils. Els nens també es moren. Els pares dels nens morts havien de mantenir-se ferms. Eren ells els qui havien de triar tots els detalls del funeral. En aquells moments era de mal gust recordar-los que els altres mantenien els seus fills amb vida i ells, no. No, allò era un espai de respecte per la pena i pel dolor.

Aquell matí, abans de sortir de casa, es va mirar al mirall de l’ascensor i va veure que tenia unes lleganyes enormes enganxades als ulls, més cabells blancs al serrell, la pell flàccida, la panxa sobresortint com una magdalena. El nen plorant, el cotxet com una prolongació del seu cos, els bolquers, el biberó, les galetetes de cereals, de les que es desfan, perquè no s’ofegués i no es morís, el canviador, la crema del culet, la crema hidratant, els bodis, la gerreta de l’aigua, els pitets, un dins la bossa gran, un altre per posar dins del cistell de la llar d’infants, la bata penjada, la bata posada, tot marcat, la tovallola petita, la tovallola gran, el ninot per dormir, el xumet, la capsa per guardar el xumet…

A la recepció, tot allò desapareixia. Allà fixava la vista a la paret. Al mateix lloc de sempre. Amb els ulls agafats a aquell punt, ella viatjava al seu planeta, ficada dins d’una càpsula interior. Si la porta d’entrada s’obria, tornava a connectar amb la terra.

Quan els familiars entraven, ella els mirava amb prudència. Alguns ni la veien. Uns altres se li acostaven i pronunciaven el nom d’algú. Ho deien amb estranyesa. Començant a assimilar que algú que era viu ja no ho era. Els indicava la sala. De vegades volien comprar flors o sol·licitar algun servei. Llavors, la Pili els deia el nom de la persona que se n’encarregava i els assenyalava on era l’oficina. «Parli amb aquesta persona. Al final del passadís, a la dreta.» Res més. Tot des d’aquell espai limitat.

Li feia mal l’esquena, cada vegada més. El nen sempre es despertava tres o quatre vegades i exigia la seva presència, i la Pili el treia del bressol i se’l penjava a l’espatlla, i el nen pesava molt, molt, molt, cada vegada més. Rumiava una vegada i una altra quan acabaria tot allò? Passejava amb ell per tota la casa. Al menjador, tot era fosc. Mirava pel balcó mentre li donava copets al cul. Es posava a pensar en el Manel, en què devia fer, a pocs quilòmetres d’ella, a molts d’on fos que tingués el cap. Li feien mal les lumbars, les cervicals i l’ànima.

A la feina no podia estar més d’una hora asseguda. Es desesperava amb les molèsties. Quan no hi havia ningú a prop, s’aixecava i caminava els tres metres de llarg que mesurava la recepció. El seu cervell havia començat a espavilar-se. Gairebé hauria jurat que sentia com arrencava.

Primer pensaria en qualsevol cosa. Coses sense importància. La Pili no necessitava grans coses per sentir-se feliç. Li agradaven les coses senzilles, els petits detalls, com el sol d’abril, llegir, veure la tele, estar tranquil·la... Era una pena que es trobés tan malament, que no pogués seure allà i pensar en qualsevol cosa agradable. Ara les coses no eren simples. Ara començava a tenir por.

Els primers familiars enfilaven la pujada juntament amb el maquillador de morts. La gavina va tornar a fer acte de presència. Va passejar-se per l’entrada, desafiant. Del seu bec sobresortia una pasterada de vísceres. Tenia les plomes del pit esquitxades de gotes de sang. Va agitar les ales mirant fixament la Pili. Va aixecar el cap i va cridar un parell de vegades, orgullosa, desafiant. Va sacsejar el coll i va empassar-se les restes de la seva presa.

LA PILI 2

Al tanatori es feien dos torns. La Pili feia el del matí des que va néixer el seu fill. Per sort, acostumava a ser la part més tranquil·la del dia. Ficada dins dels seus tres metres de la recepció, vetllava els morts d’altres persones a canvi d’un salari. Diners a canvi del seu temps, d’hores fixant els ulls al mateix punt de la paret.

A dos quarts de quatre, tot allò acabava. Arribava la companya que feia el torn de tarda. Li traspassava ràpidament la informació. Algun tema pendent sobre les vetlles, els morts i els familiars que semblaven més delicats. Llavors començava la segona part del dia amb una cursa que no acabaria fins ben entrada la nit.

Per guanyar temps conduïa a tota velocitat cap a casa. Menjava qualsevol cosa, en silenci, per no despertar el Manel, i corria cap a la guarderia. Que ella recordés, sempre havia volgut ser mare. Era de les poques coses que havia tingut clares, que havia desitjat amb totes les seves forces. No se li havia ocorregut que el seu fill es convertiria en una bomba de rellotgeria que ho destruiria tot.

De vegades pensava que la culpa la tenia ella perquè sabia convèncer. Perquè ella mateixa s’havia cregut que tot seria perfecte, senzill i simple. Les coses bones són fàcils, fàcils d’espatllar, i el Manel la va acontentar perquè amb aquesta part no van tenir cap dificultat. Abans que li confirmessin que estava embarassada ja notava la presència del nen dins del ventre. Una llum que brillava. La metxa encesa tirant espurnes. BUM! I llavors, el Manel va començar a tornar-se boig i a allunyar-se.

Des que el seu fill va néixer tenia un somni recurrent. Ella, en un teatre, ajaguda, amb les cames obertes, en un terra gelat, concentrada en les seves respiracions, aguantant el dolor de les contraccions. A dalt, un cel nocturn de cartó pedra esquitxat d’estrelles diminutes. Després d’una contracció molt intensa, la Pili empeny. De les seves entranyes i a través de les seves cames surt una corda, tacada de sang, de la seva sang, com una serp, cap amunt, amunt, més amunt… i la corda té nusos on posar els peus i les mans. El Manel entra a l’escenari, a la seva esquerra, sense mirar-la. Només mira la corda per grimpar-hi, cap amunt, amunt, més amunt… Se sent de fons el plor d’una criatura i el públic aplaudeix. Quan el teló baixa, la Pili mira el públic amb cara de babaua. Llavors es desperta angoixada i tot allò acaba.

Quan tenia aquell somni recurrent es despertava amb el pijama enganxat per la suor a les aixelles. Desenganxava un gafet del sostenidor de lactància i la llet s’escampava per les celles del nen, dibuixant mitges llunes de gotetes blanques, com les estrelles del cel de cartó pedra. El Manel devia ser allà a fora, vigilant. Feia temps que es comportava d’una manera estranya i que ja no la mirava. El seu pit ple de vida i calent era engolit pel seu fill, que li donava cops amb les manetes, desesperat per la fam. El seu pit inflat, dur, exuberant, ignorat pel pare, absent, pujant per la corda, amunt, molt amunt. Des de tan amunt només podia caure i matar-se.

Va deixar de mirar la paret quan va notar que un coàgul de sang li queia entre les cames. Tot i que continuava donant el pit, la menstruació no pensava esperar més i havia fet acte de presència. Va buscar una compresa a la seva bossa. Se la va amagar a la butxaca posterior dels pantalons. Va deixar la recepció del tanatori per anar al lavabo. Es miraria al mirall i veuria quina cara de pansida feia. Se li havien adormit les cames. A mig passadís es va aturar i va clavar uns cops de peu a terra. La sang va començar a circular. Passava massa estona asseguda dins dels seus tres metres, sense fer gran cosa, veient passar la vida i la mort davant seu. Tantes hores mirant el mateix punt de la paret i tantes coses per fer a casa. El formigueig va anar desapareixent a mesura que s’acostava al bany.

Va encendre el llum i es va mirar al mirall. Si algun dia trobava temps per anar a la perruqueria, potser podria revifar una mica i sentir-se millor. Per eliminar les bosses de sota els ulls només necessitava dormir més, algun dia. Amb la panxota que li empenyia la roba no hi havia gran cosa a fer. La va aixafar amb la mà, com quan un explota un globus de xiclet. Una altra vegada li va arribar una lleugera pudor de vòmit. Per la finestra del lavabo de dones se sentien les cigales. Fora feia una calor insuportable. Un insecte amb ales es va colar per la finestra. Va rebotar al mirall i va caure a terra. Era una papallona de color marró. Tenia el cos gros i les ales petites.

Les papallones no han pas de ser boniques, va pensar. Segurament feia poc que havia post els ous i ara s’estava morint. Agitava les ales donant voltes sobre si mateixa. Ja havia complert el cicle de la vida. La seva descendència no la necessitava per a res. La Pili, com en un acte reflex, va trepitjar-la.

LA PILI 3

Va entrar en un dels lavabos. Es va abaixar els pantalons i les calces. La sang era viva. En uns quants dies desapareixeria i se sentiria més forta. Potser fins i tot podria pensar amb claredat. Va arrencar la compresa tacada, va embolicar-la amb paper de vàter i va llençar-la a la paperera.

Necessitava una dutxa i una nit dormint d’una tirada; llavors tornaria a ser ella. Recuperaria la seva força. Miraria el Manel als ulls i faria que ell la mirés a ella. Parlarien i el convenceria que alguna cosa no anava bé, que havien de parlar-ne i posar-hi remei immediatament. Va doblegar un tros de paper i va netejar-se.

Abans d’aixecar-se es va quedar absorta mirant la porta blanca del lavabo. Va pensar que el pitjor de tot era la sensació de cansament, de carregar amb tot, de no saber quan acabaria allò. Tenia por de posar-se malalta, no per ella, pel nen, per deixar-lo desatès i sol. Ser mare l’havia fet desaparèixer i alhora ser més present que mai. Ja no era la Pili, era una màquina que no podia parar-se, disposada a arribar més enllà de l’esgotament, i, llavors, va pensar en la seva mare.

A cinc-cents quilòmetres de distància, tant la seva mare com ella canviaven bolquers i netejaven culs. La seva mare, a la seva àvia, que ja feia temps que estava punt de morir-se, al seu poble, al llit, tota ossos i pell. Segurament, totes tres es preguntaven quan acabaria allò. Va voler cridar-la com quan era petita i deia «maaamaaa» allargant molt les «as». Tenia una necessitat insuportable de demanar-li ajuda, però no li trucaria. No volia preocupar-la. Només li faltava això. Cap d’elles tenia gaire temps per pensar, per animar-se o per aconseguir estar de bon humor.

El temps, de sobte, havia passat com una fletxa. Aviat es veuria ben gran, com la seva mare, com la seva àvia. Ella seria una vella amb un mal terrible d’esquena… i llavors va adonar-se que mai havia tingut uns pensaments tan desesperats i tristos. No feia per a ella, no es reconeixia. Què havia passat amb la Pili de sempre?

Una espècie de generador d’angoixa va activar-se dins d’ella el dia que va parir. Si el seu nen se n’adonava, creixeria ple de ressentiment. Li diria que notava que ella hauria preferit que no naixés. Ella el voldria convèncer que allò no era veritat; llavors, la seva veu sonaria hipòcrita, encara que l’estimés més que res al món.

Encara asseguda a la tassa del vàter, va recolzar el cap contra la paret i va tancar els ulls. Necessitava portar la pau al seu cos i a la seva ment. Relaxar-se, alliberar tensió, pensar amb claredat encara que aquell no fos un bon moment ni un bon lloc.

El Manel la ignorava, l’evitava. Hauria preferit una ofensa, una resposta clara, un «ja no t’estimo» o un «ja no et suporto». «Què et passa, Manel? Això no pot continuar així. A tu et passa alguna cosa. Manel… Estàs bé?» Notar el seu cos, encara jove, el tacte de la seva pell, el seu pit encara rígid, la vida que se li escorria entre les cames, davant dels seus ulls, d’una manera inútil, desaprofitada. «On són les teves mans, Manel? Ja no em toques. Ja no em mires.» El Manel, desapareixent per cada racó de la casa, evitant-la. El Manel, molest amb la seva presència, amb la seva existència. «Vine aquí, per Déu, Manel. On ets?»

Es va estremir durant uns segons. Es va sentir com si l’haguessin deixat buida, tant de les coses bones com de les dolentes. Va estripar un altre tros de paper. Va tornar a netejar-se. Va agafar la compresa nova i la va centrar a les calces tan bé com va poder. Va apujar-se els pantalons. Va aixecar-se i va anar cap al lavabo. Tenia sang seca a les mans. Va sentir fàstic. Va pitjar el dispensador de sabó. Va tancar l’aigua quan va deixar de córrer vermella. Feia pudor de vòmit.

LA PILI 4

Va avançar a poc a poc cap a l’entrada. Va activar el mecanisme d’obertura de la porta. Va entrar a la recepció i es va asseure dins dels seus tres metres. En pocs minuts estarien preparats els difunts i les sales s’omplirien de gent. Vida i mort en acció. Al seu voltant surava una aparent calma. El Manel devia dormir. El nen, a la llar d’infants. Ella, en una gàbia.

Algunes persones disposades a vetllar els seus morts ja enfilaven la pujada. Totes desitjant que passés el dia. Amb els seus tranquil·litzants a les butxaques. Uns, trencats, destrossats per dintre; uns altres que venien per compromís, i també n’hi havia que entraven per la porta plorant i sortien del bar rient. Cadascú a la seva manera. Assumint la pèrdua. Veient-se cara a cara amb el que els esperava. Imaginant el seu propi funeral, seleccionant la música que sonaria quan portessin els seus taüts cap al crematori.

Diverses persones van passar per davant d’ella. Una dona d’uns cinquanta anys va entrar empenyent una cadira de rodes. A la cadira hi anava una senyora molt gran. El cap li penjava cap a un costat. Va saludar la Pili. «Bon dia.» Encara que en aquest lloc no era adequat dir «bon dia», molts ho deien, i se’n penedien immediatament després. En general, la majoria utilitzava la mirada i el cap per complir amb la salutació.

Li van fer soroll els budells. No havia menjat res per esmorzar. No havia tingut temps. No volia despertar el Manel. La prioritat era que dormís. L’objectiu era acontentar el nen amb el que volgués, però que callés. Ella menjaria una mica més tard, sense problemes, tranquil·la, envoltada de cadàvers, de vius tristos. Hauria de comprar alguna cosa de la màquina, potser una xocolatina. Els entrepans solien fer-se malbé. A la gent, en general, no li venia de gust menjar amb morts a prop.

No havia sentit arribar el Manel al matí. Ell havia d’haver-la vist enfonsada al sofà. Amb el pit a l’aire i el nen aixafant-li la clavícula amb el seu cos. Havia entrat i no havia pensat a tapar-la amb el llençol que li havia lliscat fins a terra. No havia volgut despertar-la o no havia volgut ni veure-la. Una ombra es va anar acostant a la recepció. Els passos eren tan silenciosos i tan lents que la Pili no la va veure venir fins que va sentir: «On és la mare?». Era la senyora gran que feia una estona havia entrat en cadira de rodes. La mirava fixament assenyalant algun fantasma. «La mama, aquí, ai, ai…» Feia olor de colònia i de pixum. «No se’m volen emportar.» Li tremolaven les mans.

La Pili va mirar cap a les sales. Si algú no venia ràpidament, hauria de sortir i subjectar-la. Aquella senyora, malgrat la seva demència, havia decidit anar a veure-la. Havia fet un esforç per acostar-se a ella i parlar-li. Havia vist en ella l’oportunitat d’aconseguir ajuda. Per aquest motiu, la Pili es va quedar paralitzada, mirant-la. No podia trair-la. La senyora, molt a poc a poquet, amb les mans tremoloses, es va treure una xocolatina de la butxaca. Va poder arrencar un tros de l’embolcall i la va mirar, contenta. Ho havia aconseguit. S’havia sortit amb la seva. Segurament se sentia com una nena entremaliada. La calor de fora havia fos la xocolata. En pocs segons es va embrutar la roba, les mans i la boca.

La dona que havia empès abans la seva cadira de rodes va sortir corrent d’una de les sales, pàl·lida. «Mama!» La Pili la va assenyalar amb el dit. Llavors van començar els crits. «On anaves? És que no et pots estar quieta? La mare! La mare que et va parir! La teva mama és morta. Si us plau! És que vols caure i fer-te mal? Em faràs parar boja! Mira com t’has posat! Tota bruta!»

La senyora gran va començar a xisclar amb un plor fingit, escandalós, com una rebequeria. La seva filla va suportar una pluja de manotades mentre l’agafava fort del braç i la feia seure a la cadira de rodes. Unes quantes persones van sortir de les sales per veure què passava. Es va fer un silenci llarg i incòmode mentre la filla recuperava l’alè i les formes. Una ventositat llarga i densa va retrunyir dins del tanatori. A la boca arrugada de l’àvia es va dibuixar un somriure maliciós. L’àvia seguia allà. Podia ser vella i estar acabada, però seguia allà i no es rendiria. Encara no.

LA PILI 5

Quan el Manel li va confessar que alguna vegada havia sentit veus, la Pili no va aixecar la vista del catàleg de cotxets de bebès. Feia menys de sis mesos que s’havia fet el test i tota ella era una bola de felicitat. Ho va interpretar com una metàfora, o com la veu de la consciència, la veu del cos que avisa quan un està malalt, la veu de totes les persones que recordem, que ens han deixat empremta i que parlen a través de la nostra boca. La veu que els deia que serien pares i feia falta comprar un munt de coses. El Manel tampoc va insistir en el tema o no va saber com fer-ho.

A la recepció, una de les sales s’estava omplint d’adolescents. Havien fet una rotllana; a dins, dos nois amb collar ortopèdic, blaus i escaioles ploraven. Els altres callaven, es miraven les sabates, se sonaven el nas i s’abraçaven. Unes noies s’escampaven el rímel amb el dors de la mà. La Pili va revisar les fitxes amb els detalls de les sales de vetlla. Un accident de trànsit, dinou anys, nom i cognoms, hora de la missa, telèfon del responsable, del familiar que pagava i triava les flors, les esqueles, el taüt, el maquillatge, el crematori, els cotxes fúnebres... Coses que passen, una distracció, una pujada de testosterona, o la mala sort, o el destí.

La Pili va tenir esgarrifances en recordar-se de l’accident que va provocar el Manel aquell dia en què ella estava ja molt embarassada, pletòrica, feliç. Tot rutllava. O això creia llavors. Era incapaç de detectar l’angoixa en els ulls d’ell cada vegada que li mirava la panxa. No podia adonar-se del tremolor i el rebuig en la mà del Manel. Aquesta mà que ella li agafava alegrement per posar-la al seu ventre. Tot aniria bé. No podia ser d’una altra manera. Tot estava en ordre, excepte la veu que parlava al Manel. La veu que li va dir «para» el dia que va succeir.

La Pili havia posat la roba del nen per primera vegada a l’estenedor, la que s’emportarien en la canastreta a l’hospital. L’havia rentat tal com li havien dit, amb sabó neutre sense suavitzant. La va impressionar veure aquella robeta tan petita penjant a l’estenedor, gotejant. Estava a punt de ser mare. Quan el timbre de la porta va sonar, va veure un policia per l’espiell i va pensar que no podia ser res dolent, no podia ser, no en aquell moment. Va obrir amb un somriure forçat.

Darrere del policia, el Manel gratava amb l’ungla la pintura de la barana. El seu marit havia parat a pixar al bell mig de l’autopista. Havia provocat un accident en cadena. «Vamos, que el seu marit l’ha feta ben grossa.» Quan el policia va veure la dimensió de la seva panxa, va haver de canviar el to de la conversa. Hi havia ferits però, miraculosament, cap de greu. Havien estat de sort pel que podia haver estat. Potser no es trobava bé, potser seria una bona idea demanar consell mèdic.

Era estrany, tot era molt estrany. La Pili es va esgarrifar en veure que el Manel seguia en silenci, fent saltar la pintura de la barana amb l’ungla. L’arracada de la seva orella esquerra refulgia amb la llum del matí i no podia ser veritat que mig somreia. Va demanar excuses al policia en nom seu. Feia poc que havia començat a treballar com a guarda de seguretat de nit a l’abocador. Segurament no s’havia trobat bé. La falta de son li devia haver fet una mala passada. El policia, molt seriós, li va demanar que no tornés a passar i se’n va anar.

El Manel seguia allà al darrere, en silenci, girant-li l’esquena, incrustant-se làmines de pintura blanca entre la carn dels dits i les ungles. La Pili intentava digerir la informació. De sobte, el Manel va fer volar d’una bufada totes les làmines de pintura que havia arrencat. Va entrar ràpidament i es va tancar al lavabo.

«Què t’ha passat, Manel? Estàs molt estrany. Obre’m Manel. El torn de nit no et va bé. No te’l poden canviar? Mira què t’ha passat. És veritat el que ha dit? Digues que no.» Però va romandre allà tancat tot el matí i una part de la tarda. I només va respondre una vegada: «Deixa’m, tinc mal de panxa». La palangana on queien les gotes de la robeta del nen es va omplir fins a dalt. I l’aigua es va embrutar perquè la Pili la va haver de fer servir d’orinal per no pixar-se a sobre. Una part d’aigua amb sabó neutre, sense suavitzant, una part d’orins d’embarassada.

LA PILI 6

La Pili se sentia com si fos en unes muntanyes russes quan s’asseia a la cadira de la recepció. D’una banda, volia sortir d’allà corrent amb totes les seves forces, que no la veiés ningú, ser propietària del seu temps, del seu cos, de la seva ment... D’altra banda, fora d’allà, la situació era molt pitjor. Al tanatori, si més no, estava tranquil·la. Feia el que havia de fer, encara que no fos gran cosa. Tampoc tenia cap altra escapatòria.

Als matins acostumava a despertar-se a l’habitació del nen, o al sofà, amb un braç adormit i les costelles aixafades. Al principi, el Manel la despertava amb un petó quan tornava a casa de la feina. Mesos més tard era ella mateixa la que es despertava sobresaltada quan sentia com el Manel deixava caure de cop a terra el cinturó amb la porra. Després, els seus passos idèntics, simètrics i el cop de porta que sonava com un «deixa’m estar». Llavors, la Pili s’aixecava i es deia que no hi havia temps per pensar, per reflexionar, que ella estava molt cansada i que tot havia estat, era i seria cansat. Caldria seguir, sense dolor, amb alegria, per totes les coses bones que encara hi havia. I segur que n’hi havia, moltes, encara que ara no tingués ànim per pensar-hi. Per totes les coses bones que havien de venir. Les coses dolentes vindrien soles. Ella s’encarregaria de les bones, de tirar endavant, amb un somriure, perquè tot aniria bé i seria fàcil.

El nen solia despertar-se quan ella s’aixecava del llit. El nen a terra, envoltat de joguines que aviat acabarien esbocinades, decapitades, bavejades, rebregades i projectades. Ella, corrent, dutxant-se de pressa, triant la seva roba sense pensar, vestint el nen, mirant amb pànic el rellotge. El bolquer pesant, ple de pipí, fet una bola, estavellant-se contra el terra del passadís. El biberó, la motxilla, els pitets, la crema del cul, el xumet, la capsa del xumet, el ninot de dormir, la tovallola gran, la tovallola petita, la muda, la bosseta petita, tot marcat amb el seu nom, més bolquers, la gerreta de l’aigua, una lleganya a la galta, una cervical desfeta, un pit desprès, nous cabells blancs, una panxa flàccida i un marit boig. I a córrer. Endavant. Ni tan sols podia esmorzar.

El rellotge del tanatori deia que ja era el migdia. No tenia gana però havia de menjar alguna cosa. Era l’única manera de tirar endavant. Va obrir la bossa i va agafar un parell de monedes. Tothom semblava saber on era el seu difunt. Tot en calma.

Es va aixecar de la cadira i va caminar al llarg dels seus tres metres per sortir de la recepció. Quan va arribar a la màquina expenedora ja havia descartat com a opció les xocolatines. Encara tenia gravada la imatge de la senyora gran donant manotades a la seva filla.

Va seleccionar una magdalena. Es va asseure en un tamboret i la va mastegar amb fàstic. Després va posar una moneda a la màquina del cafè i va prémer el botó del tallat. Va mirar amb atenció com el rajolí de cafè tacava la llet. Va agafar el got i va veure com un taüt sortia per la porta d’una de les sales amb tota la comitiva fúnebre al darrere. La Pili va remoure el tallat amb parsimònia.

Si allò hagués estat una pel·lícula i ella en fos la directora, hauria fet sonar música de pachanga. El taüt hauria sortit disparat per l’aire i s’hauria desintegrat immediatament a l’espai. S’hauria aixecat de la taula i s’hauria posat a ballar amb tota la comitiva. Com si no li importés res més al món que agitar el cos. Ballar amb una felicitat boja. Lliure. Gaudir. Riure. Només això al cap. Fàcil. Senzill. Sense planxa, sense rentadores, sense marits bojos, nens ploraners, àvies dements, tovalloletes, bolquers, lleganyes reflectides al mirall de l’ascensor...

Ella, que havia estat tan viva, ara estava tan morta. Com qui compra provisions per sobreviure un any i l’endemà s’adona que s’ho ha menjat tot. No hauria sabut explicar-ho sense sentir-se idiota o ingènua... Va agafar el tallat i va tornar a ficar-se dins dels seus tres metres. Si trigava gaire, li cridarien l’atenció. Va avançar pel passadís solitari reprimint les ganes de plorar, respirant profundament. Tot aniria bé.

LA PILI 7

La Pili va mirar el rellotge. Faltaven un parell d’hores per sortir rabent. La seva feina podia ser molt avorrida i també tètrica, però, malgrat tot, se sentia agraïda per ser allà, quieta, sense res més a fer que mirar la paret. Era viva. Ballava el ball que li havia tocat ballar. Per a uns altres ja no hi havia res de res. Estava de sort.

De sobte es va sentir observada i va girar el cap. Uns metres més enllà hi havia un home que l’estava mirant fixament; no obstant això, quan es va veure sorprès, es va girar d’esquena. Era entre un grup de persones que parlaven en veu baixa. Feia anys que no el veia i, si no hagués estat perquè l’havia sorprès mirant-la d’aquella manera tan intensa, segurament no l’hauria reconegut. De fet, ni li havia passat pel cap tornar-lo a veure. Havia perdut tots els cabells, però, sense cap mena de dubte, era ell. La va sorprendre no recordar el seu nom. Com havia pogut oblidar-lo? La Pili va pensar que, de vegades, la seva memòria podia convertir-se en una gran aliada. Hi havia coses que era millor oblidar.

La seva primera vegada va ser amb aquell tipus i, encara que d’alguna manera va ser consentida, hauria preferit que no hagués passat, no d’aquella manera. Almenys havia estat ràpid; a la festa de final de curs de tercer; al terra del lavabo; al bar on mig institut havia vomitat i experimentat els efectes de les primeres borratxeres i de les primeres drogues.

Va ser tot molt ràpid. Sense que se n’adonés, aquell noi que sempre li havia agradat i mai li havia fet cas l’havia assetjada com una au rapinyaire. Havien estat xerrant i bevent una estona. Després li va demanar que l’acompanyés al lavabo i, quan va voler adonar-se’n, ja s’havia abaixat la bragueta, se l’havia treta, li havia obert les cames i l’hi havia col·locat allà dins com la peça d’un trencaclosques. No va parar quan ella va cridar. Li van saltar les llàgrimes. Quan se’n va penedir, ja era massa tard. Llavors ell es va aixecar, li va donar l’esquena i va sentir com la seva orina esquitxava la tassa del vàter.

No es va girar per veure si estava bé. No la va ajudar a aixecar-se de terra. Abans de sortir del lavabo i deixar-la allà sola, abandonada, es va treure la samarreta i es va netejar les aixelles. Duia un lleó tatuat. Per un moment hauria jurat que li saltaria al damunt i se la menjaria.

Sorprenentment, fins llavors no s’havien tornat a veure. Sobre allò, la Pili mai havia explicat res a ningú, ni tan sols al Manel. Li feia vergonya reconèixer que havia estat tan ingènua. Quan va arribar a casa, just després d’allò, es va ficar a la banyera. Mentre es fregava la pell amb totes les seves forces, es va prometre a si mateixa que mai més deixaria que una cosa similar li tornés a passar. Ara estaven a pocs metres de distància i ell tornava a mostrar-li l’esquena.

Amb el Manel tot havia estat molt diferent. Mai li va tocar un pèl sense que ella li ho demanés abans. Era una mica rar però li agradava. Amb ell sentia la seguretat de tenir-ho tot controlat. Quan la Pili s’acostava al Manel per fer-li un petó, aquest tancava els ulls com si fos un pobre animal a l’escorxador. La seva primera vegada, el Manel la va tocar com si fos un espècimen estrany d’un altre planeta. Va acostar el nas a la seva pell. La va ensumar subtilment. La va acariciar amb molta cura. La va estar mirant com amb preocupació i li va preguntar moltes vegades si estava bé, si volia que parés. La Pili va haver de prendre la iniciativa per poder acabar el que havien començat. Ell es va quedar molt quiet, excitat però tremolant de por. El Manel li va semblar un pobre animal disposat a deixar-se menjar.

En la seva relació, ella sempre havia portat el control. Les decisions les prenia ella al seu ritme i segons el seu desig. La Pili necessitava sentir que manava ella i el Manel era incapaç d’actuar per si sol. Un parell d’anys després d’anar a viure junts es va quedar embarassada. Va ser llavors quan el Manel va començar a fer coses rares, com provocar un accident i tancar-se al bany durant hores, ignorant-la, en silenci. La Pili va passar unes quantes hores darrere de la porta intentant parlar amb ell. «Què et passa, Manel? Per què estàs tan estrany?» L’angoixa va obrir-se pas per dintre seu i li va descarregar un dolor horrible al ventre. El nen estrenyia l’estómac de la Pili amb el cap. El seu pare s’estava tornant boig. L’ordre de les coses s’havia perdut. La Pili va començar a tenir contraccions. Es removia de dolor i aguantava com podia estrenyent les dents i els esfínters. El nen, agafat a les seves vísceres per no sortir disparat entre les seves cames. «Manel, surt, que no em trobo bé. Manel, si us plau.» El silenci li colpejava la panxa.

Va utilitzar d’orinal el gibrell en què s’escorria la primera bugada del nen. Després es va aixecar i a cada pas, pel passadís fins al bany, un dolor horrible i molta por. Por del fet que alguna cosa s’estigués despenjat per dins. El Manel, mirant fixament les rajoles del lavabo, sense moure’s. «Manel, que em fa molt de mal, que no em trobo bé.» El baldó es va obrir i el Manel va sortir amb cara inexpressiva.

La va portar a l’hospital sense dir ni una sola paraula. Mentrestant, la Pili plorava i subjectava l’embalum de panxa en què s’ocultava el seu fill. Quan van arribar, un infermer la va fer seure en una cadira de rodes i la va entrar cap a dintre. No va tenir temps de mirar el Manel als ulls. Si ho hagués fet, hauria vist que a la seva cara hi havia pànic.

Aquella nit, les urgències estaven col·lapsades. Una dona va udolar a menys d’un metre d’ella. Li acabaven de comunicar una mort. La Pili va pensar que ella havia de ser forta i calmar-se. Estaven a punt de tenir un fill i ells sí que eren vius. Una mica de repòs i aquell dolor desapareixeria. Aviat se sentiria millor. Trobarien el moment adequat per parlar i solucionar el que fos que passava al Manel.

L’infermer la va ajudar a aixecar-se de la cadira de rodes, amb presses. Aquella nit estaven desbordats. La va estirar en una llitera que hi havia al passadís i va tornar a sortir disparat cap a un altre costat. A terra hi havia un rastre verdós, com de bava de caragol. El passadís feia una pudor agra i de medecines. Feia la mateixa pudor que el vòmit que el nen li havia deixat a l’espatlla i que l’havia acompanyada tot el matí des que havia obert el tanatori.

LA PILI 8

Aviat arribaria la seva companya per fer el torn de la tarda. La Pili sortiria i la seva companya es ficaria dins d’aquells tres metres. Es va preguntar si també miraria el mateix punt de la paret. No es coneixien gaire, però la Pili mantenia les distàncies, sobretot des d’un dia en què la va descobrir mirant embadalida una foto compromesa. Des de llavors se sentia violenta amb ella i l’evitava.

Aquell dia havia sortit corrents, com sempre, i quan era davant de la porta del cotxe, sense alè, va adonar-se que s’havia deixat les claus del cotxe a la recepció del tanatori. Amb molta ràbia i pressa va tornar sobre els seus passos. La seva companya estava concentrada en alguna cosa i no va aixecar el cap quan va entrar de nou a la recepció sense pensar en res més que a agafar les claus. Llavors es va adonar que la noia mirava atentament una foto. Era la foto d’un noi molt més jove que ella, nu, que mostrava d’una manera ostentosa l’entrecuix com un gran trofeu. Estava recolzat en unes prestatgeries desordenades, plenes d’arxius i cendrers bruts.

La Pili va agafar les claus tan silenciosament com va poder, aguantant la respiració. «Què et sembla?» I llavors va veure clar que la seva companya sabia que hi era i també que estava mirant la foto amb la mateixa atenció. Li va dir que bé, que molt bé, que s’havia deixat les claus i que tenia pressa. Va sentir-se ridícula per escandalitzar-se. Acabava de descobrir-se a si mateixa com una puritana.

Des de llavors, cada vegada que arribava la seva companya pensava en totes aquelles coses que altres dones feien mentre ella es quedava embadalida mirant la paret de la recepció. Amb quines coses gaudien mentre ella canviava bolquers i posava els seus mugrons a la boca del nen perquè la munyís. Quin tipus d’obscenitats es perdria? Morir-se sense saber-ho mai.

Per evitar situacions similars, havia desenvolupat una tàctica. A les 3.15, la Pili ja estava preparada, amb la bossa a l’espatlla i amb les claus ben agafades dins de la mà. D’aquesta manera, la companya sabia que tenia pressa. Com més estrenyés la bossa contra el seu cos, més clar li quedaria que no tenia temps per a confidències. Després d’unes quantes puntualitzacions sobre els morts, els familiars i les sales de vetlla, hauria de deixar-la allà amb les seves fotos obscenes. El plaer, darrere; la responsabilitat, al davant.

La Pili li va dir adeu, es va girar i va sortir volant d’allà. Una vegada fora, ja tot era córrer, córrer i resistir. Quan va travessar la porta, la calor li va donar una bufetada. Va caminar fins a l’aparcament i va obrir la porta del cotxe. Ficar-se dins era com descendir als inferns. El volant cremava. Va posar-lo en marxa i va trepitjar l’accelerador. Els edificis es desdibuixaven. A penes hi havia gent al carrer. Va parar en un semàfor. Pel pas de zebra va travessar un gos fosc, petit i brut, amb un serrell endurit i greixós que li tapava els ulls. El va seguir amb la mirada esperant veure l’amo al darrere. El gos corria. Quan va acabar de travessar el carrer, es va aturar. Després d’ensumar alguna cosa, s’hi va pixar. Va continuar corrent. Va tornar a parar-se més enllà. Va pixar de nou en un arbre. Va continuar corrent. Es va aturar. Llavors el cotxe de darrere va tocar el clàxon i la Pili va haver de deixar de pensar que ella anava pel món de la mateixa manera i va trepitjar l’accelerador.

Va aparcar el cotxe prop del seu portal, estava de sort. Va pujar les escales corrent. Quan va arribar al seu replà, va obrir amb molta cura la porta per no fer soroll. El cinturó i l’uniforme de seguretat del Manel eren a terra. Ho havien impregnat tot del perfum de la feina, el perfum pudent de l’abocador.

Va treure un altre uniforme net de l’armari. Va posar el brut a la rentadora. Tot amb molta cura, peça a peça. Es va treure la samarreta que li havia vomitat el nen. La va ficar dins de la rentadora però no la va posar en marxa; el Manel dormia. Millor quan tornés amb el nen. Intentaria planxar. Plegar. Col·locar tota la roba neta als armaris. Va caminar de puntetes pel passadís fins a arribar a la cuina. Va tirar els braços cap amunt per estirar la columna. El mal d’esquena havia arribat per quedar-se.

Va obrir la nevera. Va veure que no tenia gran cosa. Hauria d’anar a comprar encara que al nen no li agradés, o li agradés molt. Encara que amb les seves manetes busqués tots els pots de conserva. Encara que amb els seus peuets caminés fins als racons més perillosos i delicats de la terra.

Li va passar pel cap que el que realment li venia de gust era un plat de llenties, amb aquella calor i tot. Les llenties de la seva mare. La mare que li canviava els bolquers a la seva àvia cinc-cents quilòmetres més enllà. La que no podia ajudar-la perquè ningú l’ajudava a ella. La que esperava que ella també fes el mateix quan li arribés el moment. Com una cadena que segueix i segueix i que només es trenca amb remordiments de consciència.

Va pessigar una llesca de pa de motlle i va rosegar un tros de formatge. El Manel ja hauria d’haver-se despertat. Hauria estat bé que li fes el dinar, que preparés el berenar de la criatura, menjar junts. No tenia temps. Havia de descansar. Tot havia de ser degut al cansament. «Què et passa, Manel? Fas coses molt rares.» La Pili va aguantar la respiració. Un tros de pa se li va encallar a la gola. Va baixar pel coll molt a poc a poc. Va retenir la saliva. No volia que el pa s’inflés i li fes una pilota que no la deixés respirar. Quan va deixar de notar l’opressió al coll, va beure aigua directament de l’ampolla. Va pelar una poma. Va mirar el rellotge. No tenia temps de menjar-se-la.

Havia d’agafar el cotxet del nen i sortir corrents. Va mirar per la finestra i va veure com la miraven uns veïns que menjaven al balcó. Només duia el sostenidor. Va agafar una samarreta arrugada que va trobar en un racó del sofà. Quan se la va posar, va sentir molèsties al pit. Feia ja molta estona que el nen no mamava. Va aixecar el disc absorbent de lactància del seu mugró. Un raig de llet va sortir disparat com el sortidor d’una font fins a caure esquitxant de gotetes la samarreta arrugada.

LA PILI 9

De camí cap a la llar d’infants, la Pili buscava l’ombra dels balcons per no desmaiar-se. Amb una mà aguantava el cotxet i amb l’altra s’estirava la samarreta. Si s’ajupia i es reclinava una mica cap al cotxet, les taques de llet no es veurien.

Compraria peix per sopar. No, feia molta calor, les restes de seguida es farien malbé i a la nit la cuina faria molta pudor. Ella no tindria temps de llençar les escombraries al matí. El Manel se n’aniria directament al llit. Millor pit de pollastre, dels que venen ja en safates, tallats i preparats. Un puré de verdures, si el nen la deixava comprar en pau. Si no hi havia gaire gent al mercat, es podria arriscar a entrar-hi. Si no, unes patates bullides, xafades, amb oli i sal. Tenia fruita, creia. Ja ho veuria. Però no, no ho veuria. Quan tragués al nen de la guarderia, no veuria res. No hi hauria temps per pensar, només hi hauria temps per actuar.

Compraria alguna cosa que es pogués cuinar ràpidament. Unes salsitxes de Frankfurt mateix i unes patates. Va mirar el rellotge. Arribaria tard però no gaire. Va córrer sense parar fins als semàfors. Just quan va arribar, es van posar vermells. Va tornar a mirar el rellotge. No havia agafat aigua per al nen, ni tan sols unes galetes. No podia permetre’s ser tan despistada. El nen li ho faria pagar. Una gota de suor va lliscar-li pel front. El semàfor es va posar verd. Va recordar el gos i va córrer, cada vegada més de pressa. Les rodes del cotxet repicaven a la vorera, i també els seus pits i el cap.

Va entrar en una adrogueria. Dins sonava una cançó d’ABBA. Amb el cotxet no hi podia entrar. Els passadissos eren estrets i plens de caixes. Va aparcar el cotxet a un costat de la porta. Va córrer cap a la nevera. Va agafar una ampolla petita d’aigua i salsitxes. No els quedaven patates. No tenia temps. No en tenia ganes. Havia de córrer. Ho va deixar tot al taulell. No hi havia ningú. Va mirar el rellotge. Ja era molt tard. Va sentir alguna cosa darrere d’unes caixes. Algú va acostar-se lentament cap al taulell. La Pili va calcular el preu de l’aigua i les salsitxes. Va obrir el moneder. Hauria d’haver tret diners al banc. Li va semblar que tenia prou monedes. Arribaria tard. Hauria de córrer. Va buidar tot el contingut. Va comptar les monedes, una a una. Va aixecar la mirada. Un botiguer panxut mirava amb atenció els seus pits esquitxats de llet. Va agafar l’aigua. Se’n va beure la meitat allà mateix, sense deixar de mirar-lo. No hi havia temps per a la vergonya. Arribava tard. Va posar les salsitxes darrere del cotxet al costat de l’ampolla d’aigua.

Va córrer tant com va poder. Tenia flat. Tenia tantes coses que ja no tenia res. Només córrer i córrer. Des de lluny va veure com les portes de la guarderia eren obertes. Arribava tard. Potser molt tard. Demanaria disculpes. S’inventaria una excusa.

Un grup de mares sortien amb els seus bebès. Algunes es feien amigues de seguida. La Pili les veia prendre cafè. Els donaven als seus nens una cullera, només una cullera. Les seves criatures en tenien prou amb bastonejar-les contra el cotxet, amb bavejar-les. Hi havia infants com aquells. Existien. El seu no era pas d’aquesta mena. No canviaria ser mare per res del món. Potser sí, però només una estona. Hauria donat el que fos per seure amb elles i prendre alguna cosa. Ni que fossin deu minuts. Fer un cafè amb llet una mica tranquil·la. Xerrar. Pensar.

Des de fora se sentia un xiscle agut i estrident de dolor. La Pili va entrar a la classe del nen i es va encreuar amb una mare que portava la seva filla en braços. La punta del nas de la nena havia estat mossegada i succionada. Una mossegada de les primeres dents de llet, ben esmolades. La pell era plena de blaus. La nena udolava. La mare maleïa entre murmuris. La nena va parar per agafar aire i xisclar amb més força. La Pili va entendre clarament el que la mare deia. «Desgraciat…, és més dolent que el dimoni.» I aquí va ser quan va tenir la certesa que havia estat el seu nen.

La senyoreta també sabia que ella ho sabia. Quan la va mirar als ulls, la cara de la Pili, ben vermella, cremava tant com els seus pits. Al racó, assegut en una cadira de plàstic blau, el nen entretancava els ulls, com un cadellet indefens. Feia servir les seves ungletes per treure l’adhesiu d’un ocellet que hi havia enganxat a la paret.

LA PILI 10

Per pujar el nen al cotxet calia realitzar un placatge. Aquest es resistia amb totes les seves forces. Bramava. S’inclinava cap endarrere, fent un arc amb l’esquena. D’aquesta manera no hi havia forma humana de lligar-li l’arnès. La Pili pressionava una mica el seu estómac amb els genolls per acabar de lligar-lo. Just el que calia per no semblar una maltractadora, però sí una mare ferma i amb les idees clares.

El nen havia après a caminar no feia gaire. Els objectius que perseguia tenien conseqüències mortals: xuclar burilles, agafar vidres trencats, perseguir gats que es ficaven sota cotxes a punt d’arrencar, posar-se de sorpresa davant de ciclistes... La Pili el seguia per totes bandes per salvar-li la vida.

Calia lligar-lo com fos al cotxet i córrer. Córrer cap a casa. El nen bramava en sortir de la guarderia. També bramava en entrar-hi. De fet, quan no dormia o menjava, el normal era que bramés. Fora, una calor insuportable, com una bufetada, com una mossegada al nas.

A casa el banyaria i el posaria a dormir només amb el bolquer. Amb una mica de sort, la deixaria sopar tranquil·la. Els pits estaven a punt d’esclatar-li d’un moment a un altre. Va córrer encara més. Li donaria el pit quan arribessin. Necessitava que la buidés, que la deixés dormir. Necessitava saber què fer amb el Manel. Hi havia rumiat tot el dia.

El nen inclinava el cap enrere. Amb el front tocava el suport del cotxet. Cridava. Les cintes de l’arnès se li clavaven a la panxa. Si no parava, se li trencaria el nen. Eren prop d’un parc. Havia de baixar-lo un moment del cotxet i tranquil·litzar-lo. La Pili el va descordar i el va agafar en braços. Silenci. L’esquena del nen estava especialment calenta, humida, plena de merda. La caca li desbordava per fora i per dins. Va comprovar, horroritzada, que no portava tovalloletes. Les havia gastat totes i no havia tingut un moment de lucidesa per anar-ne a comprar més. El seu nen cobert de merda.

Sota un arbre, la Pili li va abaixar els pantalons. Li va descordar el bodi brut. En treure-li pel cap li va tacar de caca la cara i els seus cabells finets. Li va treure el bolquer. Era de color verdós, desfet. El dinar se li devia haver posat malament. Algú li va tocar l’esquena. Quan es va girar, va veure una de les mares de la guarderia amb la mà estesa. Li estava oferint un paquet de tovalloletes. La seva cara era amable, comprensiva, serena. Va pensar que la seva pròpia cara no podria ser més diferent.

El nen va aprofitar la immobilitat sobtada de la seva mare per sortir corrent totalment nu. Arrebossat de caca. La Pili es va mirar les mans. També eren brutes. Estava a punt de donar les gràcies i agafar una tovalloleta però no va poder. Va haver d’atrapar el seu nen just quan estava a punt de travessar la carretera.

Va anar amb el nen retorçant-se als seus braços fins al cotxet, però no l’hi va pujar. El tacaria tot i era un embolic rentar-lo; a més, feia molt poc que ho havia fet. Amb només una mà costava controlar les estrebades del nen però necessitava l’altra per empènyer el cotxet. Necessitava un coet per anar-se’n a la lluna. Un coet on les merdes suressin sense tacar ningú.

Es va girar per mirar aquella mare que volia ajudar-la. Amb el cap li va fer un gest que va voler ser un «gràcies». Seguia allà, dempeus, amb les tovalloletes a la mà, amb cara de complicitat. La Pili va assenyalar amb el dit cap endavant i va dir: «casa meva», com l’E. T., l’extraterrestre, va pensar. Es va sentir miserable i ridícula.

Va accelerar el pas. Va córrer fins al portal i va entrar. A l’ascensor, el nen pessigava la mà de la Pili i li clavava les ungletes. Ella anava amb una mà posada al cotxet i l’altra envoltant la panxa relliscosa del nen, que cridava. Refregava les restes verdes de merda que tenia als cabells contra la samarreta esquitxada de llet de la Pili. Llavors va obrir la porta de casa i va trobar allò.

La Pili es va espantar tant que va haver de fer un esforç perquè no li caigués el seu fill, perquè no xoqués contra terra. Algú, i ella ja sabia que aquest algú era el Manel, havia escampat les escombraries pel sofà, pel parquet de les habitacions, pel passadís, per la cuina, pel rebedor, pel sostre… La pudor de descomposició barrejada amb la calor sufocant i la caca del nen era insuportable.

El Manel, a aquelles hores, devia anar cap a la feina, només a uns quants quilòmetres d’allà. «Manel, què et passa? Tinc molta por.» Els genolls li tremolaven. «Què has fet, Manel? No pots continuar així. Cal fer alguna cosa.» Per on començaria? Què havia fet ella perquè es tornés boig? Llavors, li van venir uns flaixos i va recordar les ganes de ballar que havia tingut aquell matí a la feina, de com corria i s’aturava el gos del semàfor, de com somreia la dona gran quan es va tirar aquell pet i del primer mocós que se la va tirar, ara fet un home. Tots van desfilar davant dels seus ulls fins que es va adonar que estava asseguda a terra, paralitzada.

El nen tenia a la boca la pela d’una poma. Estava content. No plorava. La Pili es va aixecar. Es va ficar dins del lavabo. Es va abaixar les calces. Ja no sagnava. Se li havia acabat la sang. Ja no donava més de si. Es va despullar ràpidament. Va tornar al menjador i va agafar el nen per sota les aixelles. Tots dos es van ficar a la dutxa, amb fermesa. Una cosa darrere de l’altra. Tot aniria bé. D’això se n’encarregaria ella.

LA PILI 11

En sortir de la dutxa, la Pili es va asseure a la tapa del vàter per donar el pit al nen, sense eixugar-se, deixant que les gotes d’aigua rellisquessin fins a terra. Quan va veure els mugrons de la seva mare, el nen va obrir la boca i els va mossegar amb ànsia. La Pili reprimia aquella barreja de dolor i plaer de l’alletament. La criatura succionava amb determinació, pessigant-la amb les manetes i mirant-la amb els ulls molt oberts, controlant que no se li escapés la seva mare. Se suposava que alletar era una cosa preciosa, però a la Pili la feia sentir com un gos parasitat o com si nedés durant hores per un rierol amb una sangonera enorme i brillant que fos incapaç de matar perquè l’estimava. A poc a poc va anar notant alleujament als pits. Per l’escletxa de la porta del bany podia veure les escombraries escampades pel menjador. L’olor fètida s’hi colava i es barrejava amb el perfum de gel de bebè.

La Pili va mantenir-se tot el temps amb la mirada perduda, aclaparada, buscant el punt a la paret que l’ancorés a la terra. No sabia quanta estona havia passat quan es va adonar que les gotes d’aigua ja s’havien assecat. Va mirar el nen, que dormia profundament amb la boca oberta entre els seus braços. Amb moltíssima cura es va aixecar i va obrir del tot la porta amb el peu. Esquivant la porqueria de terra va arribar fins al cotxet i molt a poc a poc el va posar a dormir allà dins. Quan va prémer el tancament de l’arnès, el nen va obrir els ulls, disgustat i enrabiat. Va començar a sacsejar les extremitats amb força. El cotxet es desplaçava amb cada arravatament.

La Pili va tornar a la dutxa i va recuperar la pela de poma que havia deixat a dins. La va trobar a l’embornal coberta de restes d’escuma i pèls. La va aclarir ràpidament i l’hi va tornar a oferir amb desesperació. El nen va gemegar rendit davant aquell regal. Nua, va obrir la finestra perquè entrés l’aire. Va aixecar la galleda de les escombraries de terra i ràpidament va tornar a ficar totes les restes a dins. Va submergir el pal de fregar en aigua calenta i sabó. Va passar un drap humit per les parets i el sofà. Ara era ella qui tornava a estar bruta i suada.

El nen s’havia tornat a quedar adormit amb la pela de la poma penjant-li d’un extrem de la boca. Després, la Pili es va posar a fregar el terra. Llavors va començar a pensar, i cada vegada que retorçava el pal de fregar per escórrer-lo, podia veure’s a si mateixa demacrada, vessant llet, suor i porqueria. Tot per tornar a començar i repetir el mateix una vegada i una altra fins que li caigués la pell a tires, els pits, els cabells, el ventre…

Quan va arribar fins al cotxet del nen, un toll d’aigua groguenca esquitxava el terra. No li havia posat bolquer per no despertar-lo i el pipí s’havia colat per la funda del cotxet. L’hauria de tornar a rentar tant sí com no; portar-lo en braços des del parc no havia servit de res.

Una melodia molt fàcil va entrar per la finestra. Al balcó del davant, el seu veí no li treia els ulls de sobre estirat en una hamaca de flors. Amb un escuradents es furgava un queixal. Llavors, la Pili es va adonar que estava nua, bruta i suada. Va acabar de fregar el terra, molt a poc a poc, perquè darrerament era molt difícil veure’s en la situació de ser observada i desitjada i ho havia d’aprofitar. No sabia quan tornaria a passar, potser mai més. Però tampoc no es podia permetre perdre-hi gaire temps.

Va entrar al seu dormitori i va veure el llit desfet, els llençols a terra, bruts, amb les marques de les petjades de les botes de l’uniforme del Manel. Va obrir l’armari i es va posar el primer vestit que va trobar. Aniria a buscar-lo. Aquesta vegada no li podria negar que no estava bé. No podria negar-li l’evidència. Demanarien ajuda. Ella s’encarregaria que fes teràpia, que li donessin medicació, que s’empassés les pastilles, que tot tornés a la normalitat. Tot aniria bé. D’això ella se n’asseguraria de ben a prop.

Va treure el cap per la finestra. Ni rastre del Manel amb una explicació per aquella barbaritat. Des de baix, una veïna la va mirar i de seguida va fer l’orni per no saludar-la. La dona va continuar arrossegant el seu marit invàlid per un carrer desert on no hi havia més vida humana. Va girar-se, va agafar el nen i amb molta cura li va posar un bolquer. Sorprenentment continuava profundament adormit. Les rebequeries tenien la seva part bona. Per obrir la porta, se’l va penjar en una espatlla, i a l’altra, la bossa.

Quan va entrar a l’ascensor i va veure la cara que feia al mirall, es va girar. No es permetria cap crítica. Cap frivolitat li estava permesa en aquell moment. Era enmig d’una batalla i li tocava lluitar. Recuperaria la seva vida abans que se li acabessin les forces.

Al cotxe, el nen continuava dormint. La Pili se’l va quedar mirant uns instants. Tot i que el seu naixement només li havia portat problemes, dolors i insatisfaccions, l’estimava més que a ningú. No podia permetre que creixés en aquell ambient durant més temps. Estava disposada a arribar fins a l’abocador al més aviat possible per posar-hi remei.

Va arrencar el cotxe amb les finestres obertes perquè l’aire li refresqués el cap i perquè aquella pudor d’escombraries que tenia gravada al cervell s’anés dispersant. «Manel, però què has fet? Què et passa, Manel?» El portaria al psiquiatre, al psicòleg, l’ingressaria si era necessari, el recuperaria d’allà on fos que es trobés. Viure amb ella l’havia convertit en un boig i no es quedaria de braços plegats. El seu fill no viuria amb la por de tornar-se boig com el seu pare.

La pudor de l’abocador va entrar per les finestres del cotxe molt abans que en travessés l’entrada. Pel retrovisor va veure el nen amb el cap endarrere i la boca oberta. Va aparcar davant de la garita de seguretat, però era buida. No podia ser gaire lluny. Va abaixar del tot la finestreta perquè el nen no es cogués a dins. Aniria a buscar el Manel i el trauria d’allà al més aviat possible perquè tot tornés a la normalitat. No hauria d’haver deixat que el Manel treballés allà.

Les gavines volaven en cercles per sobre d’un mar de deixalles. El cel era vermell com les llums del camió que a l’altre extrem de l’abocador descarregava, amb un terrabastall immens, tones d’escombraries.

Seria un problema si coincidia que estava fent la ronda i trigava a trobar-lo. El nen es despertaria i es posaria a plorar desesperat si no la veia. Va entrar a la nau i la va rastrejar d’un extrem a l’altre, amb angoixa. El vol rasant d’una gavina just per sobre del seu cap li va fer aixecar la vista. Llavors el va veure.

El Manel s’havia enfilat a la barana d’una passarel·la que vorejava la nau des de la part més alta. Era allà, mirant cap avall, absort. Saltaria d’un moment a l’altre.

La Pili va buscar amb desesperació les escales. Va saltar entre diverses muntanyes d’escombraries fins que va veure els primers esglaons. Va pujar desbocada el primer tram. Ella, amb els ulls oberts, ben desperta, com un dimoni per l’infern, i el seu nen, dormint, amb els ulls tancats, com un àngel caigut. El cor li volia sortir per la boca però el nus que tenia a la gola no el deixava passar. Va aturar-se uns segons per prendre alè.

Faria qualsevol cosa pel seu fill. Ja no se’n recordava de com era abans de ser mare, però ara tot se centrava en ell. Ho faria tot per ell. No podia ser d’una altra manera. Per instint, per responsabilitat, per amor o per les tres coses, tant li feia. Va escopir i va prendre impuls per continuar pujant.

Va relliscar i es va clavar el cantell d’un graó a les canyelles. Va aturar-se de nou i va contenir un crit de dolor. La imatge del nen aterrit, plorant tot sol al cotxe, no deixava de torturar-la. Necessitava una bona glopada d’aire per avançar però feia massa calor i la pudor era insuportable. El Manel era més amunt del que pensava. Havia d’afanyar-se o saltaria. Cauria en el cràter d’un volcà de residus podrits a punt de ser triturats.

Quan va aconseguir arribar fins a dalt, el Manel continuava allà enfilat, observant aquell cúmul infinit de deixalles. Estava a punt de saltar. Estava a punt de perdre’l davant dels seus ulls.

A la Pili li bategava el cap sencer amb cada pas. La nau tenia més altura de la que un es podia imaginar des de baix. La vista des d’allà s’assemblava molt a la fi de la humanitat. Havia d’agafar-lo de tal manera que no s’espantés i perdés l’equilibri, de tal manera que no se l’emportés a ella també cap avall, de tal manera que el pogués convèncer que havia de recuperar el seny.

Va aixecar molt a poc a poc els braços i, just abans de subjectar-lo i suplicar-li que baixés d’allà, el va empènyer. El cop li va semblar prou fort. Tot aniria bé, d’això se n’encarregaria ella.

L’AGNÈS

L’AGNÈS 1

Ja feia temps que l’Agnès es prenia el que calgués per dormir. Sabia que la seva pitjor enemiga era ella mateixa. Era de vital importància mantenir-se fora de combat a les nits. D’altra banda, durant el dia, calia esgotar-se físicament, mantenir-se distreta en objectius a curt termini per no tenir els mateixos pensaments obsessius una vegada i una altra. Li tocava festa a la feina però hi aniria al vespre, just a l’hora de tancar, per trobar-se amb el Juli i acabar tot allò. Lliuraria al seu cap la carta de dimissió. L’havia redactada feia menys de 24 hores, a consciència, amb un registre formal i un to neutre. Va començar llevant-se aviat per fer una caminada per la muntanya. El camí fins a Sant Ramon era costerut, sec, pedregós i esgotador. Just com ho vivia tot darrerament.

Un cable elèctric d’alta tensió crepitava com un seriós advertiment pocs metres abans d’arribar, just a l’entrada de l’ermita. En aquell punt, l’Agnès va accelerar el pas i va cobrir-se el cap amb les mans. Va tenir la sensació que les ones electromagnètiques travessaven el seu cos com esperits malignes. Fins allà dalt s’arribava amb el cervell mig cuit, com reescalfat en un microones. L’Agnès va pensar que tot el que guanyava d’una banda fent exercici ho perdia per una altra amb aquelles radiacions.

Un grup d’excursionistes intentaven recuperar l’alè asseguts a les escales. Portaven les samarretes amarades de suor. Li resultava sorprenent la capacitat que tenien moltes persones per suar. Envejava l’alliberament de toxines per tots els porus de la pell. A ella li hauria agradat alliberar-se de tota l’amargor que duia dins, del mal karma, de l’energia negativa, de la impotència que portava al damunt i que no la deixava viure, de com s’anomenés aquella sensació d’ansietat que no acabava de ser ansietat, de la frustració, de les pors infundades, de sentir que hi havia un complot diví i cruel pensat per amargar-li l’existència.

El sol començava a picar. No suportava la calor. Havia d’afanyar-se i tornar a baixar al més aviat possible. Davant del mirador, una parella admirava les vistes. «Mira la polla de l’aigua» va dir una noia embotida en licra assenyalant la Torre Agbar. La seva parella somreia i li pessigava el cul. A l’Agnès la incomodava que li fotessin mà en públic. Ho tenia catalogat en el seu apartat de mal gust. Aquella noia, que semblava molt més feliç que ella, no tenia cap problema. Cap problema per deixar sobresortir la meitat dels seus pits per l’escot. Cap problema per combinar flocs de cabells rossos amb flocs de cabells negres. Cap problema per omplir-se les orelles i el nas de pírcings. No havia de fer cap esforç per gaudir tant de la vista de la zona industrial com de la del mar. Clarament era tota ella alegria i capaç de cridar als quatre vents «Mira! La polla de l’aigua!», sense sentir-se ridícula ni vulgar, amb espontaneïtat, amb gràcia. Li importava ben poc el que la gent pogués pensar.

L’Agnès va entrar dins de l’ermita per buscar l’ombra i agafar forces. Dins hi havia més gent de la que li hauria agradat. El canvi brusc de la llum del dia a la foscor la va encegar durant uns segons. Va reclinar-se contra la paret per buscar aigua a la seva motxilla. La paret era freda i humida. En girar-se una mica per obrir la cremallera va notar una sensació desagradable al costat. L’esglai va fer que li rellisqués l’ampolla d’aigua entre les mans, que va rodolar pel terra de l’ermita fins a l’altar. «Fixa-t’hi bé, has profanat el meu espai sagrat, pobra desgraciada...» semblava dir-li sant Ramon Nonat per l’expressió de la seva cara. Va caminar acotxada per recollir-la, com si fos davant de la pantalla d’un cinema. Amb les presses, va trepitjar sense voler una senyora que resava de genolls. Va ruboritzar-se i va voler fondre’s. La dona no va immutar-se, tota ella era devoció i fe. No com l’Agnès, que ja no confiava en ningú. Va agafar l’aigua i ràpidament va tornar a recolzar-se contra la paret.

Va estar uns segons immòbil, fins que li va passar la vergonya. En aixecar el braç per prendre un xarrup d’aigua, va notar com la sensació desagradable tornava a fer acte de presència. Aquesta vegada es va girar amb més curiositat que espant. Una trena de cabell de criatura penjava d’una xinxeta. La trena estava lligada amb una cinta rosa. El cabell, impregnat de pols, era negre, dur i llis. Per tota la paret penjaven peücs, roba de bebè, xumets, ecografies, missatges d’agraïment, de socors, d’alegria i de desesperació en papers de diferents mesures i colors. Tot cobert d’una capa de temps, humitat i pols.

Molta gent creia en aquella estàtua. Ella no creia en res. Ella havia d’exercitar el seu optimisme amb esforç, com un hàbit, com un costum que, si es deixa, es perd. Com una fumadora empedreïda que s’obstina a deixar el tabac. Mirava tot allò i sentia nàusees. Va pensar en el seu pare mort. Ell també havia portat roba seva a l’ermita quan va néixer. Tots aquells fetus que apareixien en les ecografies continuarien la tradició. Les mateixes històries es repetirien una vegada i una altra. A l’Agnès li van venir unes ganes insuportables de fugir d’allà.

Va baixar les escales com si cremessin. Va accelerar el pas i va cobrir-se el cap amb les mans per passar per sota del cable elèctric. Encara crepitava més i això, va pensar, segur que era un molt mal senyal. Un grup de nens d’un casal que havien sortit d’excursió anaven a fer el cim. Un havia parat per fer un pipí enmig del camí i feia comentaris sobre les dreceres que prenien els seus esquitxos daurats. Alguns companys reien i altres li tiraven pedres.

Quan es topava amb canalla, l’Agnès s’adonava de com l’horroritzava la idea de tenir família. Havia vist com la seva germana s’enfonsava físicament i intel·lectualment amb l’arribada de la maternitat. Els seus nebots eren criatures egoistes que creixien com paràsits, robant-li la vida. No hi havia un moment de respir quan aquelles criatures eren a prop. La seva germana estava consumida i res del que l’Agnès pogués explicar-li era més important que el «mama, caca, pipí, aigua, tinc gana…». S’havia engreixat ben bé deu quilos i ja mai més tornaria a ser la mateixa.

La baixada era pitjor que la pujada. Les pedres relliscaven. L’aire cremava. Els arbres l’esperaven més avall. Les mosques es quedaven enganxades a la pell. Els excrements dels gossos, a les sabatilles. La pols de la muntanya, al nas. L’Agnès trobava que aquell sofriment era una opció masoquista, terapèutica i, per tant, l’ajudava a ser més forta i a no pensar. I, si alguna cosa necessitava ella, era deixar de sentir-se tan summament fràgil. A penes estava assimilant el disgust, la humiliació, l’escarni i la decepció a la feina. Tants dies treballant fora de casa, cuidant fins al més petit detall perquè els clients i els seus superiors de l’empresa estiguessin contents. Havia estat humiliada d’una manera injusta i baixa. Havia estat ingènua, innocent, burra, idiota... Ara deien que no tenia escrúpols, que era capaç de qualsevol cosa per promocionar-se. Havien fet d’ella una mena de meuca, l’animadora calenta.

Va començar a faltar-li l’aire. Més avall hi havia una pineda on descansaria una estona. Va començar a marejar-se i, de sobte, com un fantasma, van aparèixer les imatges de la reunió. Primer, la sensació que ningú l’escoltava mentre llegia l’informe impecable i detallat en el qual havia treballat durant hores, amb estadístiques, amb gràfics; després, els xiuxiuejos i els riures continguts. Aixecar el cap de sobte i veure el seu cap, el Juli, xuclant el retolador de la pissarra amb un gest obscè mentre els altres es tapaven la boca per contenir les rialles.

A l’Agnès se li va fer un nus a la gola i el va retenir tant de temps que, quan el va deixar anar, va cridar i no va reconèixer la seva veu. El sentit de l’olfacte la va fer callar. Va aixecar una de les seves sabatilles per confirmar la seva sospita. Una caca de gos la feia aterrar a la realitat. Si allò li havia de portar sort, seria perquè netejar aquella merda la mantindria una estona amb la ment ocupada.

L’AGNÈS 2

L’Agnès va trigar a recuperar-se i a reaccionar. No sabia per on començar. Va arrossegar les sabatilles per un tros d’herba. Va buscar un pal prou rígid i prim per treure de les esquerdes de la sola la cagarada que havia trepitjat. No era una manera gaire elegant d’acabar el passeig del matí, però les coses, a la vida, li anaven així.

Aniria a casa, es dutxaria i es prepararia per afrontar la resta del dia fins que anés a portar la carta de dimissió a la feina, a l’hora en què hi hagués el seu cap sol, xuclant retoladors, dissimulant que, en el fons, es reia d’ella perquè li semblava un ésser inferior i dèbil. Hauria de ser possible trobar una nova empresa on no estigués envoltada de depravats.

Va agafar un camí fet per la pluja per on hi havia ombra i les bicicletes no podien accedir-hi. Darrere d’uns arbres va veure una revista pornogràfica oberta al damunt d’una pedrota. Hi va donar un breu cop d’ull abans de refregar les vambes a sobre per acabar de treure’s l’empastifada. Les fotos eren repulsives però hi havia gent que en gaudia, de tot allò. Milions de persones que es gastaven un munt de diners en pornografia.

De camí a casa, les imatges de la revista semblaven girar al voltant seu. Quan va entrar per la porta de casa es va despullar i es va ficar al bany amb l’esperança de rentar-se per dins i per fora. Sempre que es dutxava, l’Agnès realitzava algun ritual de supervivència. Encara que no volgués fer-ho, ho feia. Revisava el color i la grandària de pigues i berrugues. Comprovava si la textura continuava essent la mateixa. Es canviava de lloc perquè la llum es posés de diferents maneres sobre el seu cos. També s’explorava diverses vegades al dia el pit, amb les puntes dels dits juntes, pas a pas, a consciència. L’Agnès sabia que es comportava d’una manera malaltissa però no podia evitar-ho. Era superior a les seves forces.

Podia desencadenar-se pel motiu més inesperat, com li va passar no fa gaire. Estava tranquil·la, havia dormit bé, no tenia cap problema que la pogués haver esverat, ni estava nerviosa, aparentment. Feia una tarda perfecta per sortir a passejar, però, després d’anar a comprar el diari, va preferir tornar a casa i relaxar-se. Es va preparar un te verd. En realitat no li agradava gens, feia olor de pinso de conill, però havia llegit que tenia antioxidants anticancerígens i això a ella li podia anar molt bé. Podia ser com una vacuna. Eliminaria les seves cèl·lules canceroses amb un xarrup.

Va obrir el periòdic i va estar llegint una bona estona estirada al sofà. Quan va arribar a la secció de cultura, va ensopegar amb un article sobre un llibre de memòries que havia escrit una malalta de càncer abans de morir. Aquell era el preludi d’alguna cosa que havia d’evitar. Hauria d’haver saltat de pàgina, però no ho va fer. Segurament, la difunta explicava com s’ho va detectar o com va ignorar els primers símptomes i, per descomptat, ho feia amb pèls i senyals. Era important saber-ho. A més, posats a seguir amb la lectura, encara que fos morbós, havia de saber els detalls de l’agonia, per preparar-se per al que vingués, en el cas de patir el mateix. Millor estar preparat per al que li podia venir al damunt. Un limfoma al coll. L’Agnès mai s’havia fet una exploració al coll. Es trobava bé però el càncer moltes vegades no donava senyals. Agnès, passa pàgina. Agnès, no ho facis. L’Agnès es va tocar el coll. L’Agnès es va espantar.

El coll era un espai molt petit amb moltes coses. La tràquea, la columna vertebral, la tiroide, la nou, l’esòfag, músculs, glàndules salivals… Però hi havia una protuberància allà amb una consistència més rígida. No es posaria nerviosa. Agnès, no tens res. Agnès, no pots anar a urgències per un article del diari. Encara que sigui un article que pugui salvar vides a temps. El cor se li va accelerar. Aniria a urgències a mirar-s’ho. Encara que hagués de passar quatre hores esperant-se. Era millor agafar les coses a temps. Segurament no era res, però per si de cas.

La sala d’urgències estava desbordada. Agnès, espera’t aquí. Agnès, marxa. No, ja que ets aquí, queda’t. No tens res, s’emprenyaran amb tu. A la sala d’espera, un pensava en moltes coses. Mentre es patia. Mentre s’esgotaven les últimes hores de vida. Agnès, no cridis el mal temps. Les urgències estaven desbordades. Agnès, si et diuen que tens una cosa dolenta, què faràs? Les primeres hores que va estar esperant van desfilar per davant seu un home amb la cara cremada, ambulàncies amb ferits greus, un home quasi mort... Agnès, no pensis tant, no et passa res. Et suïcidaràs si és una cosa dolenta, si et desnonen, Agnès? En series capaç? Ja que era allà i feia tres hores que s’esperava, no se n’aniria sense comprovar que estava fatal del cap i que els limfomes eren coses que els sortien als altres. Agnès, com serà el teu enterrament? Qui et plorarà?

La dona de l’home que va arribar quasi mort va entrar per la porta, xisclant, intuint el desenllaç. Agnès, malgastant la teva vida envoltada de mort i malalties. Es van sentir crits i després un silenci esfereïdor. Tots els que eren a la sala d’espera miraven fixament a terra o al sostre.

Agnès, et falta l’aire. Agnès, el cor et va a mil. Un vòmit de te verd va esquitxar-li les sabates. Va agafar el camí que portava a la porta on es feia el primer sedàs de pacients. Agnès, que et mors. Va obrir la porta i va entrar. La infermera la va mirar enfadada. L’Agnès, balbucejant, dient limfoma i desmaiant-se.

Quan es va despertar, estava estirada en una llitera del passadís. Se sentia infinitament millor, tranquil·la, disposada a morir si aquest era el seu destí. Un metge enorme, amb ulleres de cul d’ampolla, li va receptar ansiolítics de molt males maneres. «Vostè no té un limfoma. El que vostè té és un problema al cap.» Sufocada però amb el seu objectiu complert, se’n va anar cap a casa. No tenia càncer ni es moriria encara, tot i que podria ser que la bona sort li durés poc.

L’AGNÈS 3

La caminada fins a l’ermita de Sant Ramon l’havia mantingut prou distreta tot el matí. Va sortir de la dutxa i, mentre es vestia, va revisar els missatges del contestador automàtic. Encara continuava guardat el missatge d’ahir de la seva mare. L’esperava per dinar. «Agnès, soc la mare. Digues si vindràs o no a dinar, si us plau, va..., també ve la teva germana amb els nens i vull saber si hi afegeixo més o menys arròs.» Quan deixava un missatge, la seva mare sempre feia una llarga pausa, com esperant que respongués a les seves paraules. «D’acord?... Vinga... Digues alguna cosa que les criatures ja saps tu que arriben i no s’esperen.» Com més hi insistia, més de gust li venia fer-la esperar. Ni ahir, ni avui, ni demà, no li venia de gust anar-hi. No volia menjar-se el seu arròs.

El que ella volia fer realment eren coses terribles, sense remordiments. Llançar una bomba atòmica, atracar un banc, fugir a una illa deserta, pagar un sicari perquè aniquilés el Juli o fer-ho ella mateixa amb una metralleta. Però l’Agnès, per més que ho desitgés, era incapaç de fer una cosa semblant, i això encara li feia més ràbia. Quan quedava amb algú, acostumava a dir coses com: «Què et ve de gust fer? On t’agradaria anar? Com estàs? Menja’t l’última oliva! Vols que fem això? Et veig molt bé! He portat galetes!». Sempre tan conscient de l’estat dels altres, d’agradar als altres, que els altres estiguessin a gust i del gust dels altres. Així, si moria jove, almenys tindrien un bon record d’ella.

La seva mare volia, necessitava, que hi anés a dinar. De cap de les maneres trobaria una bona excusa per evitar-ho. El dinar era just el dia l’aniversari de la mort del seu pare. Estava bé. No passava res per no anar-hi, només que, dins seu, hi havia alguna cosa que li suplicava que no hi anés. Però el seu deure era ser-hi. Si se saltava això, es trencava un fi equilibri que ho subjectava tot. Si es comportava d’una manera diferent en aquesta ocasió, destruiria el seu univers familiar i la seva identitat.

La seva mare donava per fetes unes certes coses en ella, com, per exemple, que l’Agnès no li fallava mai. Si trucava a l’Agnès, l’Agnès hi anava. Si l’Agnès estudiava, l’Agnès era de les millors. Si l’Agnès treballava, l’Agnès els deixava a tots impressionats. L’Agnès era capaç de portar-ho tot i superar tothom. Agnès, vine. Agnès, que estic molt trista, que no ho suporto. Si l’Agnès es queixava de la feina, la mare continuava la mateixa cantarella com si no pogués ser gaire important. Ai, quina pena més gran, Agnès! El vostre pare. A casa, pertot arreu, com un fantasma que no vol marxar, que no em puc treure del cap, que veig per totes bandes.

Com podia dir-li: «Mira, mama, deixa’m respirar, que m’ofegues! Que no puc suportar això. Que, quan em parles, noto com el dolor gira al meu voltant i m’embolcalla com el fil d’una aranya que vol xuclar-me. No, mama, no vinc. Ja n’hi ha prou». Com podia deixar que pensés que era una filla dolenta i egoista? Però havia de concentrar-se en si mateixa perquè el temps passava molt de pressa i el seu pare ja no hi era. Les coses mai podrien ser millors.

Els últims mesos, la feina havia estat el seu refugi per oblidar el dolor i, en un moment, havia esdevingut el seu escarni. Com podia ella decebre la seva mare? Com podia revelar-li que la seva vida era un acudit que no feia gràcia i que la seva filla era un miratge? No podia obrir la boca i deixar-li anar: «Deixa’m estar, mama, que no estic bé però tot m’ho guardo per no preocupar-te. Jo soleta m’encarrego de fer-me la forta, de no tirar més llenya al foc. El foc on no pares de cremar-nos a tots plegats».

Llavors l’Agnès va intentar trucar a la seva mare i dir-li que sí, que és clar que hi aniria, que com podia faltar-hi. Hi aniria, menjarien tots junts i recordarien el seu pare mort entre laments i grans d’arròs. Però no va poder agafar el telèfon. Tot i això, es va aixecar i el seu cos es va dirigir cap allà.

De camí cap a casa de la mare es va aturar en una pastisseria i va estar-s’hi una bona estona pensant què era el més convenient portar. A les bestioles dels seus nebots els agradava la nata. Agafaria un tortell; amb la panxa plena estarien una estona distrets i contents. Potser existia la possibilitat que deixessin tranquil·la la seva germana, de tenir-la una estona sola per a ella, de conversar. Li explicaria què li havia passat a la feina. Li aniria bé desfogar-se una mica.

De ben lluny se sentien els plors i crits dels nebots de l’Agnès. Va haver de picar a la porta tres vegades fins que va aconseguir que el seu cunyat obrís, just un centímetre, perquè entengués que podia entrar. Dins, els nens somiquejaven agafats a la faldilla de la mare. De fons, el so de la Fórmula 1 a la televisió amb el cunyat totalment absort en la competició. A la seva germana li queien dos flocs de cabells enganxifosos a banda i banda del cap. Era evident que també havia plorat. Tenia un nou blau a l’ull dret. Sempre hi havia una història accidentada i ximple darrere de cada cop. L’Agnès cada vegada tenia més clar que eren excuses. Amb gestos li va dir que callés, que no digués res i que passés cap a la cuina, com si ho tingués tot controlat i l’Agnès pogués trencar aquell fi equilibri. A la cuina, la mare emplatava la paella amb presses. Quan la va veure, es va quedar parada. «Agnès, no t’esperava, no m’havies dit pas que vindries. No sé si n’hi haurà prou... Ta germana m’havia dit que estaries cansada del viatge i que no comptés amb tu.»

L’Agnès li va dir que no passava res, que menjaria tortell de nata, que la disculpés per no haver dit res, que havia arribat molt cansada de treballar fora i que s’havia quedat adormida amb el telèfon a la mà. «Ai, Agnès, què faria sense tu. Un any ja..., pobret meu, i aquesta tristor que no me la trec del damunt, que vaig caminant pel carrer i tots em recorden a ell. I penso, mira que si fos viu i tot fos una broma o un malson... Va, porta els plats a la taula, que els nens tenen molta gana i no hi ha qui els suporti. El seu pare no pot veure tranquil les carreres i ho paga amb la teva germana.»

Tan bon punt va agafar els plats i els va deixar a la taula, els nens van tornar a xisclar de nou. El més gran cridava que no volia arròs, que volia croquetes, i el petit es deixava contagiar pels plors del gran. La seva germana intentava inútilment fer-los entrar en raó. No s’apartava els cabells de la cara. Segurament pretenia tapar-se amb ells el blau.

—Què t’ha passat a l’ull?

El cunyat, aparentment alertat, va girar-se cap a elles durant uns segons. Els nens s’havien deixat uns cotxes de joguina a terra, n’havia trepitjat un, havia relliscat i havia picat contra el marc de la porta. «No és res. No em moriré.» La mare, des de la cuina, els demanava que comencessin a dinar. Mentre la germana bregava amb el més gran per animar-lo a acceptar l’arròs com un mal menor, l’Agnès va agafar el més petit per fer-lo seure a la trona. Havia intentat fer-li un petó, però li va apartar la cara. No podia enganyar els nens, detectaven que no els suportava.

En qüestió de segons, el menut va girar el plat cap per avall i el va anar aixafant amb la cullera al damunt de la taula. El gran va mossegar la cama de la seva mare i el cunyat va llançar a terra el comandament a distància fent saltar les piles pels aires. Es va fer un silenci tens. Els nens miraven, aterrits, el pare, que anava cap a la taula, agafava la seva ració d’arròs i tornava davant la pantalla del televisor.

La seva mare va tornar de la cuina amb un darrer plat.

—Agnès, per a tu. Jo no tinc gana. Estic tan trista que no m’entra res. Pensava que no vindries. No em vas dir res. Jo vinga a trucar i tu, res...

L’Agnès li va dir que ella tampoc tenia gana, que no patís, que se’l mengés ella, el plat d’arròs, que amb una mica de tortell de nata en tenia prou, que ho sentia, que havia estat un viatge llarg i cansat. Que no havia tingut forces per a res. Va anar cap a la cuina a preparar els plats i les culleres de les postres mentre els altres dinaven. Va treure el tortell de nata de la capsa i va estar mirant-lo molta estona, pensant per què no era capaç de sortir i estampar-lo a la cara del seu cunyat.

L’AGNÈS 4

Feia dotze mesos que un càncer de pulmó s’havia emportat el seu pare, ell, que sempre havia presumit de tenir una salut de ferro. Va tenir dolors durant un temps però no va dir res. Odiava anar a cal metge. Odiava queixar-se. «Si no t’agrada una cosa, marxes, et busques la vida, però no et queixes.» Va començar a respirar amb dificultat i a estar tan cansat que no podia llevar-se del llit. Una matinada, la seva mare li va trucar plorant. El to de veu era massa desesperat per perdre temps a canviar-se de roba. Va sortir al carrer en pijama i descalça. Va arrencar el cotxe i va conduir fins a la casa dels pares. Al portal no hi havia ningú. Va pujar corrents. S’estava morint. L’Agnès va descobrir una força desconeguda al seu cos. Entre la mare i ella van aconseguir ficar-lo dins del cotxe que ell li havia regalat feia molt poc. La mare plorava amb desesperació. L’Agnès actuava com un robot. Havia d’arribar a l’hospital. I ho va fer. I un cop allà, res va tornar a ser com abans. Ja era massa tard. Estava en una etapa molt avançada. El desenllaç era imminent. La seva germana, molt embarassada, va arribar a l’hospital balancejant-se d’un costat a l’altre. A la sala d’espera, cadascuna assimilava la notícia a la seva manera. La seva mare plorava i es lamentava, la seva germana es tocava la panxa amb tristesa i ella no sortia de l’estupefacció. Es va quedar freda. Allò no podia estar passant. Sempre havia tingut pare. El seu pare sempre havia estat allà. Res podia passar si hi havia el seu pare. Què passaria ara? Com seria la seva vida sense ell? Continuaria vivint amb aquell buit que li feia tant de mal?

Els primers raigs de sol es van colar per les finestres de l’hospital. La seva germana la va fer adonar que encara anava en pijama i descalça. Res li podia importar menys. En un tovalló de la cafeteria van apuntar coses que feien falta anar a buscar. La mare i la germana l’esperarien a l’hospital. Va anar a buscar el cotxe. La gent la mirava amb compassió. El fet d’anar amb roba de dormir i sense sabates pel pàrquing d’un hospital parlava tot sol. No recordava quantes hores feia que no dormia. El seu pare s’estava morint. Tenia l’estómac dur com una pedra. Ella era un robot. No notava el paviment sota els peus. Aniria a casa dels pares. Recolliria tot el que fes falta. Es dutxaria. Descansaria un parell d’hores, el mínim, per tornar al més aviat possible al lloc on el seu pare agonitzava.

Va arrencar el cotxe i va sortir del pàrquing de l’hospital. Es va incorporar a l’autopista. Començava l’hora punta. De cop i volta, el cotxe de davant va parar en sec i l’Agnès va haver de trepitjar a fons el fre. Va tancar els ulls. Les rodes van grinyolar i van pintar de negre l’asfalt. Per sort, el cop davanter havia estat mínim però no tot havia d’acabar aquí. Va mirar el retrovisor. El vehicle que venia al darrere la va envestir amb totes les seves forces. Trossos de metall i de vidres trencats van esclatar pels aires. Va obrir la porta del cotxe molt a poc a poc. No hi havia sang. La conductora del darrere va sortir del cotxe tremolant. Va regirar la seva bossa i va aconseguir amb moltes dificultats encendre’s una cigarreta i va dir amb una veu molt afectada: «Quan he vist el teu cotxe, he pensat, em cauran totes les dents... i llavors... ja: Pam! No he tingut temps de frenar. Hòstia! Encara sort que no les he perdudes, les dents». L’Agnès va mirar el cotxe que li havia regalat el seu pare. El pare que ara mateix podia ser mort. La part posterior estava totalment destrossada. Les cervicals començaven a protestar. Necessitaria un collar ortopèdic. No havia estat per culpa seva. No havia pogut evitar-ho. Havia trencat el cotxe que li havia regalat el seu pare. El pare que ara s’estava morint.

Des d’aquell moment no va tornar a agafar un cotxe. Va perdre la confiança en ella mateixa; allò havia estat un avís perquè no tornés a conduir mai més. Podia haver mort allà mateix, fins i tot abans que el seu pare. Morta. Ara ets viva. Ara ets morta.

El conductor de la grua li va fer les preguntes de rutina. Una ambulància vindria i els portaria a l’hospital. Ell es faria càrrec de portar el cotxe on corresponia. «El teu cotxe és sinistre, bonica. No val la pena arreglar-lo.» El terra era ple de vidres trencats i fluids de cotxes. «Veus aquell cabronàs d’allà? Es veu que ha parat a pixar i mira com l’ha liat. I el seu cotxe, com si res. És que té collons...» I li va donar uns tocs molt suaus a l’esquena per acabar afegint: «Tu, et trobes bé? Com és que vas en pijama?».

Les grues es van emportar els vehicles sinistrats. L’home que havia parat a orinar va ser l’únic que es va quedar al lloc de l’accident acompanyat dels policies. Ho mirava tot amb una ganyota molt semblant a un somriure. Una lluentor va sortir de l’arracada de la seva orella esquerra. L’Agnès l’hauria matat amb les seves pròpies mans si n’hagués estat capaç, però no n’era i, a més, l’ambulància l’esperava per emportar-se-la de nou a l’hospital. Va mirar-se els peus, era un miracle que no hagués trepitjat cap vidre. La resta del trajecte se’l va passar pensant que tenia les ungles massa llargues i que havia de trobar un moment per tallar-se-les. Només en això, per estalviar forces, per resistir.

L’AGNÈS 5

Per poder marxar al més aviat possible de casa de la seva mare, havia quedat estratègicament amb un parell d’amigues a Barcelona per fer un cafè: la Sònia i la Meritxell. La Sònia vivia també a la rodalia. Podia haver-li demanat que la passés a buscar, però l’Agnès no la volia molestar, segurament tenia molta feina i, a més, tampoc s’havia ofert.

La Meritxell vivia al centre de la ciutat i havia insistit a quedar prop de casa seva perquè tenia coses per fer. Perquè era d’aquestes persones que prioritzaven els seus propis interessos en detriment dels dels altres sense cap mena de miraments, però era tan divertida que tothom l’hi perdonava.

L’Agnès trigaria aproximadament una hora i mitja a arribar a la cafeteria on havien quedat i, per tant, una hora i mitja a tornar. Tres hores en total per anar a prendre cafè amb les seves amigues. Si aconseguia fer-se escoltar entre la verborrea de la Sònia i la Meritxell, potser podria explicar el que li havia passat a la feina. Almenys es podria desfogar, sempre que callessin i no canviessin de tema abans que hagués acabat. Així que es va vestir i va caminar fins a la parada de l’autobús.

Amb cotxe hauria trigat moltíssim menys, però ni tenia cotxe, ni valor per conduir. Ella mateixa l’havia destrossat. Els conductors d’autobús, sense cap mena de lògica, li resultaven molt més fiables. L’Agnès s’havia acostumat a viure amb aquestes limitacions i se sentia segura dins d’elles.

Els divendres, a primera hora de la tarda, el poble estava força desert, però que no hi hagués absolutament ningú a la parada la va fer sospitar que feia poc que l’autobús havia passat. Es moriria d’avorriment esperant-lo. L’Agnès va tocar el banc. Cremava, com s’imaginava. L’únic tros on queia l’ombra tenia un vòmit ressec a terra i damunt un parell de xiclets enganxats. Els xiclets tapaven una part de les lletres d’un cor que algú havia tallat amb una navalla.

Va esperar uns quinze minuts al sol fins que va veure acostar-se l’autobús de lluny. Li cremava el clatell. Acabava d’acumular quinze minuts d’exposició solar tòxica a la pell. La parada de taxis era just al costat. Els conductors s’amuntegaven sota l’ombra d’un arbre. Parlaven a crits i reien. Era una mena de feina que no podria fer. Compartien un espai molt petit amb gent de tota classe. Desconeguts, persones brutes, netes, malaltes, violentes, borratxos, putes, esnobs, executius, lladres, gent que anava a enterraments, gent que anava a casaments, dones que parien de pressa… Cada dia, abans de començar, segurament netejaven el taxi a fons. El drap que passaven per dins es devia emportar les restes de suor, de mocs, de pèls, de sang...

Just el dia anterior, a aquella hora, havia arribat del viatge de la feina. S’havia posat a treballar en l’informe en què detallava amb màxima precisió i detall les tasques i sortides que havien realitzat aquells dies. Tot per analitzar, comparar, reflexionar i millorar el servei donat. Tot per tenir-ho a temps i portar-ho al més aviat possible a la reunió en què aquella colla de salvatges li deixarien ben clar que ella només era una diana on fer gala de la seva virilitat.

L’Agnès mirava per la finestra com l’autobús passava per sobre del riu Llobregat. L’aigua era tan bruta com sempre. Les fàbriques de la riba l’omplien de porqueria. Aigua tan bruta com els seus companys la veien a ella. Si es mirava la situació d’una manera pràctica, importava ben poc que tot allò fos injust. Havia de marxar d’allà i passar pàgina. Els discursos no servirien de res. Una denúncia, tampoc. Què havia de denunciar? Que quan llegia els seus informes els sentia aguantar-se el riure i fer gestos obscens? Quan els mirava als ulls, li somreien i la tractaven amb paternalisme. Ningú la creuria. Si ho explicava a algú, segurament la’n culparien. «Tu t’ho has buscat. Què esperaves?» El seu pare sempre li deia: «Les noies s’han de fer respectar. Fes-te respectar, Agnès!». Tot i que havia estat una ingènua, ara no podia fer-se la innocent. «Agnès, la promiscuïtat en els homes és de mascles, en les dones, de putes, ja ho saps, no ho canviaràs pas.» Era una injustícia flagrant però mai havia contemplat la possibilitat de trobar-se en la situació de ser ella mateixa la dona vilipendiada. Ho tenia ben clar si pretenia fer de dona alliberada sexualment i sortir-ne indemne. Per als seus companys no era un motiu d’orgull no tenir una parella fixa, no voler relacions duradores, fugir de la idea de formar una família. Per a ells, era massa rara, anormal, antinatural, tèrbola com l’aigua del riu. Havien de fer alguna cosa amb ella. Els feia sentir incòmodes. «Què vol aquesta «tia»? És que es vol aprofitar de nosaltres?» Per a ells era una escalfabraguetes que havia de pagar per fer-los posar calents.

L’autobús va fer la seva última parada davant de la fira de congressos. Un grup d’executius sortien d’una de les portes, primer, com una turbamulta, després formant a poc a poc fileres que s’anaven distribuint per tota l’avinguda. Tots homes, tots havien delegat en les seves dones la cura dels seus fills i de casa seva per anar a congressos, per relacionar-se i fer contactes, per fer conferències, per anar-se’n de putes, per relaxar-se, perquè valgués la pena tot l’esforç. Dos o tres dies, perquè a tothom li quedés clar que treballaven molt i que el que feien era molt important. A l’Agnès ja li havien fet saber el que s’esperava d’ella.

L’AGNÈS 6

Va baixar les escales del metro. La calor era asfixiant. L’aire que es respirava allà baix no podia ser gaire saludable. Va avançar per un parell de passadissos aguantant la respiració. D’aquesta manera va arribar a l’andana del primer metro que havia d’agafar. Després faria transbord per arribar a la cafeteria on es trobaria amb la Sònia i la Meritxell.

Quan va pujar al metro, l’aire condicionat funcionava a ple rendiment. Va pensar que aquells canvis de temperatura eren una salvatjada. Segurament les seves defenses estarien baixant en picat. A mesura que el metro avançava cap al centre de la ciutat, el vagó s’omplia de turistes. L’Agnès es va sorprendre en veure la semblança d’un passatger amb el seu cap, el Juli. Va notar com els pèls se li posaven de punta i la pell, de gallina. Durant uns segons no va poder treure-li els ulls del damunt. Després va clavar la mirada a terra i va intentar no mirar-lo més, però per dins se li havia disparat un mecanisme que prometia ser devastador. Va posar-se la mà al cor, allò eren taquicàrdies, la boca seca, pastosa, la musculatura del coll escanyant-la, les cervicals cruixents... Sabia que estava perdent el control dels seus actes, dels seus sentiments i de les seves decisions. Va tornar a mirar el passatger. No era ell, però la semblança era sorprenent. El cap lluent, ben rasurat, el mateix estil de roba, la mateixa mirada esbudelladora.

Feia menys d’un any que treballava d’animadora turística. Aquella feina no havia estat mai el somni de la seva vida però, amb la mort del seu pare, va tenir la necessitat de fugir, de treballar intensament i fora de casa per no pensar en ell, ni en tots els símptomes i dolors que havien començat a gestar-se en el seu propi cos. Tot per no haver d’escoltar nit i dia la seva mare. «Agnès, quina pena que tinc, qui ens ho havia de dir que passaria això? Que no tinc ganes de continuar vivint, Agnès, filla meva. Què faria jo sense tu?»

Aquell home que aviat la contractaria la va fer posar dempeus i caminar «amb alegria». L’Agnès es va posar dreta, al principi, una mica avergonyida, i va deixar que el Juli se la mirés amb un desig gens dissimulat. En comptes d’emprenyar-se, va sentir-se més segura que mai, i el somriure fals del principi va anar agafant una forma cada vegada més natural, radiant. El record del pare, del cotxe, de la germana prenyada, dels laments de la mare s’anaven allunyant, desfent... «Explica’m un acudit, Agnès.» I llavors, només en recordava un de molt obscè i el va deixar anar, i ell va obrir molt els ulls. No s’ho esperava. Podia ser descarada, podia ser divertida. Ell reia. Ella se sentia més segura. Ell li deia amb els ulls que ja no podia fugir, que ja era seva. I l’estocada final va venir quan li va demanar que s’imaginés que era un turista ensopit que no s’ho estava passant bé. «Vull que em convencis per sortir a ballar.» I l’Agnès va desplegar tota la desesperació que sentia en aquell moment per canviar alguna cosa de la seva vida. Li va suplicar amb amor que sortís a ballar amb ella. Va agafar-lo de la mà i li va posar les mans al voltant del coll. Ell li va apropar els llavis a l’orella i li va xiuxiuejar que, si ho volia, estava contractada.

Quan se’n va voler adonar, jeien rebolcant-se per terra com dos animals en zel. Es va sentir forta i poderosa, com una lleona. Com la parella que copulava amb el lleó que li havia descobert tatuat a l’esquena. No s’havia adonat que més aviat era una gasela. Hi havia alguna cosa del tot irracional en l’arravatament que havia experimentat amb ell. No era un home ni especialment atractiu, ni simpàtic, ni divertit, però era allà per mirar-se-la amb atenció, per escoltar-la i per deixar-la anar quan estigués satisfet.

Immediatament després d’acceptar la feina, l’Agnès va saber que no havia estat una bona idea, però era massa tard, havia pres una decisió i no diria que no; tampoc hauria pogut.

Només va passar una vegada. Durant tot aquell temps havien parlat exclusivament de la feina per telèfon i en les breus reunions entre viatge i viatge. Va ser en un sopar de feina, al qual van convidar tots els animadors, conductors d’autocars i directius, en què l’Agnès va començar a sospitar que havien estat malparlant d’ella. Durant el sopar, cada vegada que feia un glop de vi, sempre hi havia algú pendent d’omplir-li la copa fins a dalt. A la discoteca va haver de parar les mans a uns quants. Va voler pensar que anaven tots una mica beguts però aquella manera de rabejar-se amb ella no era normal.

Va buscar sense èxit per la pista de ball el Juli. Des de fora de la porta mig oberta del lavabo d’homes, podia veure’l d’esquena, esnifant coca. La cua del lleó tatuat li sobresortia pel coll de la camisa, avisant del perill. «No siguis criatura, Agnès. No tinc temps per a ximpleries. Diverteix-te una mica, noia! Què creus que he anat dient? No es pot ser tan irresistible, Agnès. Té conseqüències.»

Abans de fer al darrer viatge, l’havia vist a ell i a un parell d’animadors turístics més colpejant amistosament el conductor de l’autocar amb qui li tocava treballar. «Cabró! Quina sort que tens! Deus estar content! La teva dona, ho sap?» Va preferir pensar que allò no tenia res a veure amb ella.

L’Agnès va baixar del metro i va travessar l’últim passadís del trajecte per fer transbord. Quan va pujar al vagó es va arraconar a un costat de la porta. Estava abarrotat de turistes que anaven a la platja. Feia olor d’humanitat, de suor, de mar, de crema de protecció solar, de xoriço, de sangria, de tapa de musclos al vapor, de peus... Dins dels vagons ja no hi cabia ningú més. Un lleuger pes a l’espatlla la va fer adonar que algú li estava intentant obrir la bossa. Amb un gest ràpid va apartar una mà de dona que intentava robar-li. Encara no havia pogut mirar-la bé a la cara quan aquesta la va colpejar al cap amb un periòdic i li va cridar: «Tu, calla!».

L’AGNÈS 7

La Sònia s’estava prenent un gintònic quan va arribar l’Agnès. Estava eixancarrada a la cadira, portava posades unes ulleres de sol i tenia una cigarreta a la mà. L’Agnès envejava la capacitat de la Sònia de gaudir absolutament de tot. Tot el que l’Agnès considerava poc saludable, perjudicial o tòxic proporcionava un gran plaer a la Sònia. Quan xuclava la cigarreta, entretancava els ulls i deixava anar el fum assaborint cada partícula cancerígena que aspirava. Quan bevia, i bevia bastant, la seva veu adquiria un to glamurós, aspre. L’Agnès només es permetia una copa de vi de tant en tant i el xarrupava amb culpabilitat pel seu fetge.

La Sònia tenia la seva pròpia empresa. Era una dona guerrera. Manava ella. En canvi, a l’Agnès no li agradava manar i instintivament complia ordres amb ganes d’agradar. Era massa insegura per muntar un negoci i evitava els enfrontaments. Quan un cambrer portava la beguda, la Sònia actuava com si no existís i es deixava servir com si fos una reina. En canvi, l’Agnès li somreia, li feia lloc a la taula i li donava les gràcies. En el terreny sexual, la Sònia era qui prenia la iniciativa quan en tenia necessitat, però tampoc en feia gala. L’Agnès mai prenia la iniciativa però es deixava seduir per després fugir amb mil excuses. Mai havia estat amb algú més d’uns quants mesos. No podia, tenia massa coses que la neguitejaven, no en podia suportar més. No acabaria com la seva mare, com la seva germana.

La Meritxell va arribar tard, com sempre. Feliç. Estupenda. Relaxada. Subjectant tres bosses de coses que s’havia comprat pel camí. Es va asseure somrient, sense demanar perdó pel retard. A la Sònia, això no li importava. Tenia el seu paquet de tabac, el seu tercer gintònic i un madur interessant a la taula del costat. A l’Agnès sí que la irritaven els seus continus retards. Tanmateix, la Meritxell no semblava adonar-se’n i, si ho hagués fet, li hauria importat ben poc. L’Agnès, per la seva part, mai hauria estat capaç de retreure-li. Hauria estat violent recordar-li que havia invertit tres hores de la seva vida per arribar fins allà.

La Meritxell no estava acostumada al fet que se li recriminés res perquè era divertida i graciosa. No feia les coses per fer mal a ningú. Feia l’efecte que surava per la vida. Segurament, estar amb ella era bo per a l’Agnès. La Meritxell treia ferro a les preocupacions. El primer era una mateixa. Abastir-se de coses plaents, l’objectiu prioritari. Per acompanyar el cafè i el tercer gintònic de la Sònia van demanar unes pastes que la Meritxell va triar per elles perquè eren les millors segons el seu impecable parer. No podia evitar ser tan espontània i, com que ho feia amb gràcia i sense males intencions, la deixaven fer. Aviat va veure que era millor no explicar res. Estaven de bon humor. Si parlava, aviat no podria contenir-se i es posaria a plorar. No volia posar-se dramàtica i fer malbé aquell moment. En tot cas, si se n’adonaven i li insistien molt, ho faria. Però no ho van fer; la resta de la trobada, l’Agnès va mantenir-se callada, observant, intentant entendre què feia allà. Les amigues parlaven. L’Agnès escoltava.

Ella era una orella gegant. Es concentrava en el que deien. Ho analitzava. Valorava si volien que ella hi afegís alguna cosa o que simplement les escoltés. Triava amb cura les paraules de les seves respostes, si n’hi havia. No esperava el mateix tracte per a ella ni el mateix interès. Si notava que era un «I tu? Què t’expliques?» d’aquests que es diuen per mera educació, ho tallava ràpidament. «Bé, tot bé. Res d’especial. El de sempre.» I els preguntava sobre alguna cosa que havien explicat i que no li interessava gens ni mica. En general, quan quedava amb la Sònia i la Meritxell, les coses anaven així.

L’Agnès tenia la teoria que tot era perquè a casa l’havien criat per escoltar i callar. Quan vivia amb la seva família, l’únic moment en què tots estaven junts era a la taula del menjador. El televisor sempre estava encès. Si explicava alguna cosa, ningú la mirava als ulls. Les mirades es dirigien al plat o al televisor. L’únic contacte visual possible era per dir-li: «Xxxxxt! Que no ho sento» o, amb sort, com a resposta, emetien un «mmmmm». A més, sempre hi havia molt per fer i molt poc temps.

Quan va morir el seu pare, el televisor es va apagar i llavors tot el que se sentia era la mateixa cantarella de la seva mare una vegada i una altra. El tema sempre era el mateix, la pena, la tristesa i l’angoixa. Així que ella estava molt avesada a callar i a escoltar.

A tothom li encantava la gran capacitat per escoltar de l’Agnès. Tenia un imant per envoltar-se de persones amb necessitat de ser escoltades. Amistats pallissa: «Bla, bla, bla… Ostres! Estic parlant jo tota l’estona, tia. Soc una pesada. Quina llauna t’he clavat! I tu? Hem de quedar un altre dia i m’ho expliques; em sap greu però és que he de marxar». Amistats explica-m’ho però, quan pugui, hi fico cullerada: «Sí, d’acord, però això que dius no és res. A mi també em va passar una cosa semblant, bé, semblant no, molt pitjor perquè a mi bla, bla, bla…». Amistats explica-m’ho rapidet, que m’avorreixo i després jo et dic el que has de fer: «Sí. Ja, ja però, si jo fos tu, no faria això. Hauries de bla, bla, bla…».

L’Agnès creia que tampoc era just culpar els altres de la seva manca d’habilitat per fer-se escoltar. De fet, li resultava molt més fàcil el seu rol d’orella gegant. Les poques vegades que havia notat com es preocupaven realment per saber la seva opinió o el seu estat d’ànim, la seva resposta havia estat maldestra. Es posava nerviosa. S’embolicava amb les paraules. Deia coses que no havia de dir. Intentava arreglar-ho però ja era tard i es posava més nerviosa. I acabava sentint-se com una idiota.

La Meritxell va mirar el rellotge i va dir que s’anava, així, ràpid. Va repartir petons i va marxar trotant, fent repicar els talons amb les seves bosses de robeta nova i coses maques.

La Sònia va acabar-se d’una glopada el seu quart gintònic i amb un posat a l’estil de la Bette Davis li va etzibar:

—Va. T’atanso a casa.

L’Agnès va fer un càlcul de tot l’alcohol que la seva amiga podia portar a la sang. Va empassar-se la saliva i va acceptar-ho perquè era incapaç de dir-li que no.

L’AGNÈS 8

La Sònia es va treure les sabates de taló quan va albirar el seu cotxe. No li passava pel cap que podia punxar-se, tallar-se o cremar-se amb una burilla encesa o un vidre trencat. Com que no trobava les claus, va buidar el contingut de la bossa damunt del capó. Les claus van colpejar la xapa metàl·lica entre una muntanya de rebuts, tampons, monedes i encenedors. Si l’Agnès hagués begut el mateix que ella, estaria a la vora del coma etílic, però la Sònia ho portava amb elegància. Digeria l’alcohol com l’aigua. Van entrar al cotxe.

—A veure, digues, Agnès. I a tu què coi et passa? Estàs més rareta del que ja ets normalment.

La Sònia era d’aquelles persones que demostraven preocupar-se pels altres dient-los el que havien de fer. Si hi havia un problema, es buscava la solució, i ella acostumava a tenir la millor.

Abans d’arrencar el cotxe va encendre una cigarreta i va abaixar tota la finestra. L’Agnès també va abaixar la seva. Va arrencar el cotxe i en menys de vint segons s’havien plantat enmig del carrer i anaven a més de noranta per hora. Esquivar el fum i agafar-se bé al cotxe era en tot el que podia pensar l’Agnès. Les seves alarmes de supervivència estaven activades. Com es podia concentrar per explicar-li què li passava?

Va començar negant l’evident, amb un «no», «res», i després d’un silenci, «bé, m’ha passat una cosa a la feina…» i va seguir amb un resum breu i entretallat. La Sònia observava l’Agnès de reüll, entre pipada i pipada, entretancant els ulls, sense dir res. El corrent d’aire enviava el fum de la cigarreta directament a la cara de l’Agnès. El cotxe va frenar de cop. La Sònia no s’aturava fins que es podia tocar el semàfor amb la mà. Un conglomerat de bilis, cafè i pastes li va pujar per l’esòfag i va tornar a enfonsar-se dins de l’estómac. Va buscar a la bossa un caramel per treure’s el mal gust.

La Sònia la va atacar:

—Tu el que has de fer és anar allà i retorçar-los els ous a tots. No et mereixen, Agnès, ets massa bona: de tan bona, ets burra.

Temia que hi afegís que també era una covarda, que exigís que li arreglessin l’atur, que tingués nassos per denunciar-los per assetjament laboral. La veritat era que hauria de trobar una nova feina al més aviat possible perquè amb la dimissió es condemnava a tornar a viure amb la mare i a sentir-la plorar dia rere dia, nit rere nit.

La Sònia tenia més consells per a ella:

—Per què no muntes el teu propi negoci?

L’Agnès era incapaç de veure’s com la dona segura de si mateixa apostant per una idea magnífica, sense dubtes. En tot cas podia imaginar-se com una dona valenta que desenvolupava una malaltia incurable, una pacient terminal que veia com el seu negoci s’enfonsava entre mirades de llàstima.

La Sònia encara tenia més a dir per acabar d’animar-la:

—Encara que a mi el negoci no és que em vagi gaire bé, la cosa està fatal. És un mal moment per arriscar-se. I... per què no vas a veure un psicòleg? Una mica de teràpia t’anirà bé. Deixa de frenar amb el peu, maca, que el fre el tinc jo. Tranquil·litza’t, bonica –l’Agnès li va somriure amb les dents premudes–. Escolta’m, a tu un psicòleg t’aniria molt bé. Has de deixar enrere totes aquestes pors i inseguretats. Jo vaig fer una teràpia que em va anar estupendament. Te’n recordes? Sí, dona, quan ho vaig deixar amb el Paco. Però també t’he de dir que no et recomano el meu. Val més que te’n busquis un altre, o millor, una altra, una psicòloga, una dona t’entendrà millor. Un psiquiatre, també. Uns ansiolítics t’anirien d’allò més bé, que et treguin les angoixes. No hi ha dret que aquests cabrons vagin per la vida tan feliços i tu, tan desgraciada.

L’Agnès recordava haver-la sentit malparlar sobre el seu psicoterapeuta. Segons ella, era car. L’hi feia anar més del que era necessari i la feia parlar de coses que no venien al cas, és a dir, manava ell.

—Saps què també t’aniria estupendament? Classes de boxa. Alliberar tensió

La Sònia es va girar cap a l’Agnès, somrient amb condescendència, mentre feia un canvi de carril per avançar. Els dits de l’Agnès s’agafaven amb força a la porta. Estava preparada per a l’impacte, que podia succeir en qualsevol moment. El cap, ben col·locat, i el cinturó, perfectament ajustat.

—Mira, Agnès, de vegades una s’emporta decepcions. La vida és així, però no t’has d’enfonsar per això.

Va parar el cotxe amb la brusquedat amb la qual sempre conduïa i llavors l’Agnès va adonar-se que eren just davant de casa seva.

—Ves cap allà i deixa-li ben clar qui ets tu, Agnès. No et deixis trepitjar. No pots demanar que et tornin el teu orgull, l’has d’agafar, i per això et caldrà ser tan cabrona com ell. Que n’aprengui, que se li torni ben petita cada vegada que pensi en tu. Au, va!

Tota la força que desprenia la Sònia li va arribar com un bàlsam reparador i, per un moment, es va veure capaç de fer el que li deia. Abans de baixar del cotxe li va demanar disculpes per clavar-li tot aquell rotllo de la feina i li va preguntar si ella estava bé.

—Bé, tot bé, Agnès. Res d’especial. El de sempre.

L’AGNÈS 9

La Sònia va dir-li adeu amb la mà que subjectava la cigarreta. Ho va fer amb un moviment que a l’Agnès li va semblar un: «No hi ha res a fer amb tu». Quan va arrencar el cotxe, un fum negre va sortir disparat del tub d’escapament i va ruixar l’Agnès. Les cames li tremolaven. Sentia dolor a les articulacions de les mans. Havia estat estrenyent l’agafador de la porta del cotxe amb totes les seves forces. En fer els primers passos va notar un progressiu alleujament en l’encaix de la mandíbula.

Entraria a casa i faria una breu migdiada per agafar forces. Havia d’intentar mantenir la calma. Enfrontar-se amb aquell home que li havia pres la dignitat i recuperar-la com fos. Faria el que li deia la Sònia, encara que no s’hi veiés capaç, encara que tots els esforços per educar-la en aquesta vida tinguessin com a objectiu fer d’ella un ésser complaent i contingut.

Després d’obrir la porta de casa va anar directament al sofà i va estirar-s’hi de punta a punta. El cap li rodava; feia una calor humida, insofrible. Va encendre el ventilador i poc després es va quedar adormida, de cop, com si l’haguessin colpejada ben fort amb algun objecte contundent.

No sabia quant de temps havia passat quan li va semblar sentir el telèfon en somnis. Va saltar el contestador quan va adonar-se que ja no dormia. Havia mullat de baves el coixí que tenia just a sota de la barbeta. «Hola. Aquest és un missatge per a l’Agnès Vidal. Et truquem del CAP, de ginecologia. Hauries de passar per aquí. Et donem cita per a demà a primera hora, a les 9.00. És important que vinguis.»

L’Agnès va aixecar-se de cop i va intentar recuperar la trucada, però ja era massa tard. Va córrer cap a la nevera de la cuina, on tenia un paper amb els telèfons més importants: bombers, policia, ambulàncies, el centre d’atenció primària, el lampista..., i va llançar-se cap al telèfon per retornar la trucada. S’havia fet la revisió ginecològica de rutina; bé, l’havia avançada uns mesos abans per quedar-se tranquil·la, i s’havia promès a ella mateixa i a la ginecòloga que, si tot estava bé, no hi tornaria fins a l’any següent. Li havia jurat que no la molestaria més amb les seves pors. Per què ara era important que hi anés? Per què tenia una malaltia prou greu? Sida, sífilis, gonorrea, hepatitis, clamídies, condilomes... Càncer?

Va marcar el telèfon del CAP amb la mà tremolosa. El cor li anava a mil per hora. Va saltar una veu gravada que li deia amb monotonia que no seria fàcil trobar una resposta immediata i que es mantingués a l’espera. La música sonava distorsionada, parava a estones i tornava a engegar. Així, durant un temps etern, mentre l’Agnès mantenia la mà premuda a l’altura del cor, per si de cas se li escapava.

El clàxon del butaner va irrompre per les finestres obertes de bat a bat. «¡El butaneeerooooo! Señora, ha llegado el butanero a la puerta de su casa. ¡El butaneeeeroooooooo!» Era impossible mantenir una conversa amb aquell soroll. Va penjar i va mirar cap al carrer. Les veïnes sortien al balcó i cridaven ben fort el pis on havien de pujar. El conductor del camió del butà duia una perruca que semblava una rata morta i aixafada. Tenia la cara amarada de suor i es mantenia ben seriós a dins de la cabina. Anava prement el clàxon amb un ritme constant i activava el mateix missatge una vegada rere l’altra, potser més de cent vegades al dia: «¡El butaneeerooooo! Señora, ha llegado el butanero a la puerta de su casa. ¡El butaneeeeroooooooo!»

Dos homes més l’acompanyaven i feien la feina dura de pujar les bombones als pisos, molts sense ascensor. Un d’ells era panxut i li regalimava la suor per les aixelles i els ronyons. Esbufegava a cada pas que feia i es quedava amb els pisos més baixos. A l’altre, més jove, moreno, escultural, la suor se li repartia equitativament pel cos, com sortit d’un anunci de la tele; agafava les bombones com si fossin sacs de plomes. Les veïnes feien bromes entre elles, al balcó, dient que volien el guapo.

No podia baixar i suplicar que fessin el favor de no fer soroll. No podia sortir al balcó i demanar a aquelles dones que tornessin cap a dins, que estava malalta, que havia d’esbrinar si viuria més o no i que allò era molt més important que l’espectacle del butaner guapo somrient-les, dins de casa, per rebre una bona propina.

Quan el clàxon va ser prou lluny, va tornar a trucar, però aquesta vegada va saltar un missatge diferent. Ja havien tancat. Podia trucar a partir de demà a les 9.00. Tots els mobles del menjador van començar a centrifugar-se al seu voltant, cada vegada més de pressa, fins que ja no els distingia i es barrejaven formant una massa marronosa a punt de succionar-la. No podia ser. Tant de temps tement una cosa així i ara era cert. Estava passant. Havia cridat el mal temps i ho havia aconseguit. Estava malalta. Va caure a terra rodona.

L’AGNÈS 10

No sabia quant de temps havia estat desmaiada quan una mosca va fer-li pessigolles al nas amb les potes. Amb un moviment reflex se la va treure del damunt però va tornar a voletejar-li al voltant dels llavis i, en passar-se els dits per espantar-la de nou, li va venir un regust de sang. S’havia donat un bon cop en caure, li ballava una dent i també tenia un bony al front.

Va aixecar-se de terra i va veure’s reflectida al mirall del rebedor. El seu estat era lamentable però ja n’estava ben tipa de les seves misèries. Ja en tenia prou. Demà podrien dir-li que li quedaven uns mesos de vida. No tenia res a perdre. Quan va adonar-se de l’hora que era, es va espantar. Ja era molt tard; havia d’arribar a la feina abans que tanquessin. Havia de posar fi a allò d’una vegada per sempre, però no hi arribaria a temps si hi anava caminant, no es podia arriscar a agafar l’autobús. No recordava ja quan passaven. L’única possibilitat que tenia d’arribar a temps era amb la bicicleta rovellada que feia molt de temps que no agafava. I pensava fer-la servir perquè hi arribaria com fos. Agnès, hi aniràs i posaràs fi a tot això, com un kamikaze que només pensa en l’objectiu. Li lliuraràs la carta de dimissió i li diràs el nom del porc, encara que sigui només amb la mirada.

La bicicleta la va trobar recolzada contra la paret, darrere d’unes caixes de pots de pintura resseca i altres andròmines dins de l’habitació que feia servir per posar els trastos. Les rodes gairebé no tenien aire. Després de regirar i de tirar per terra tot el que contenien les caixes va trobar l’inflador. Va omplir les rodes d’aire tan ràpidament com va poder, va guardar-se a la motxilla les claus i la carta de dimissió que havia redactat amb tanta cura, i va enfilar-se al damunt de la bicicleta.

Per arribar a les oficines hi havia un camí menys transitat que el principal, molt a prop de la zona industrial. Aniria per allà per no trobar cap semàfor. A aquelles hores era molt més ràpid, encara que una mica més solitari. Quan va sortir al carrer, l’aire calent li va donar una plantofada a la cara. No es veia ni una ànima. L’Agnès empenyia els pedals tan fort i tan ràpid com podia. No se li escaparia. Deixaria de treballar en aquell lloc al més aviat possible. Havia de deixar les coses ben tancades i ben clares.

Per tot arreu feia olor de xocolata cremada que sortia d’una fàbrica propera. Exhalava bafarades blanques de mantega de cacau que entraven pels forats del nas de l’Agnès i que tornaven a sortir cap a l’exterior en forma de gotes de suor que li regalimaven per tot el cos. Un gat gris ratllat, arraulit entre uns matolls, va espantar-se en veure-la i va enfilar-se a un arbre mentre corbava l’esquena i bufava.

De dins d’una nau industrial va sortir un home corpulent, amb la cara greixosa, que duia posada una granota de color marró. Va escopir a terra just abans de tancar el portal amb clau. Quan l’Agnès li va passar pel costat, la bicicleta va començar a grinyolar. L’home se la va quedar mirant amb cara de sorpresa i va murmurar alguna cosa incomprensible sobre l’aire dels pneumàtics. Li era igual si les rodes no estaven prou inflades. No podia perdre temps, ja quasi havia arribat.

Va girar cap a l’esquerra per travessar la carretera principal deixant a un costat un solar on s’emmagatzemava tota la producció de tasses de vàter de la zona i a la dreta, una exposició de cotxes de segona mà. De lluny, a l’altra banda de la carretera principal, als baixos d’un edifici de vuit plantes i al costat del Bar Don Jamón, podia veure la persiana de l’oficina mig tancada. El semàfor es va posar vermell i va aguantar la respiració. Es va mirar les mans suades, s’havien tornat taronges pel rovell del manillar. No se li podia escapar. Li faria un crit si feia falta, però li donaria la carta de dimissió i després, ja veuria què faria, segurament mirar-lo dolguda i marxar.

Un home va sortir de dins de l’oficina ajupint-se una mica per passar per sota de la persiana. No era el Juli. Qui podia ser a aquelles hores? De seguida va identificar el Carles, un dels conductors dels autocars. Sortia amb una rialleta a la cara i, just en posar-se dret, va veure l’Agnès a l’altra banda de la carretera mirant-lo fixament. Es va quedar blanc com el paper i, amb molt poca traça, va fer com si no l’hagués vista. Va anar corrents fins al cotxe que tenia aparcat just davant i va desaparèixer de la vista de l’Agnès abans que el semàfor es posés verd.

Feia just 24 hores que havia tornat de treballar d’animadora a l’Imserso amb ell. L’havia estat consolant durant tot el viatge perquè ho estava passant malament amb la separació de la seva dona. Una nit, després de la discoteca de la gent gran, se’n van anar al llit. No li agradava especialment, però havia estat sempre molt atent, se l’escoltava, se la mirava... Li va deixar ben clar que no volia cap compromís, que seria una manera d’alliberar tensions i que, com a companys de feina, ella se l’apreciava molt. Carles, una vegada i prou. Potser no és una bona idea. Haurem de vigilar. No se’ns pot escapar de les mans. Encara pots tornar amb la teva dona. Jo no vull res amb ningú.

Ara li girava la cara. Agnès, innocent. Agnès, idiota, burra... Un altre que va explicant que se t’ha cardat i com!

Va travessar la carretera principal caminant, arrossegant la bicicleta. La va estampar contra la vorera i va entrar a dintre, encesa. En la penombra surava una olor d’alcohol, lleixiu i netejavidres. Un carro de la neteja presidia la taula del Juli. Una bossa de les escombraries deixava veure un munt d’ampolles d’alcohol. La dona de la neteja va fer acte de presència:

—Si busques el jefe, no hi és. Només et puc dir que aquí han estat bevent tota la tarda i m’han deixat l’oficina feta una cort de porcs. I qualsevol els diu res. Jo, amb aquests, «ver, oír y callar». Es veu que estava deprimit perquè se li ha mort algú i en tornar del tanatori ha estat matant les penes amb el Carles. No diguis res a ningú però m’ha semblat sentir que anava a buscar una...

I llavors va abaixar molt el to de veu perquè estava a punt de dir una paraulota i sabia que parlava de més.

—Puuuutaaaa a la carretera de l’abocador. M’entens el que et vull dir? Aquests només parlen d’aquestes coses. Tinc sort de ser vella i lletja, que no he d’aguantar segons qui ni segons què. Aquests són dels que van contagiant les malalties venèries a les pobres dones que els aguanten...

I amb una escopinada a la taula del despatx, que va escampar amb un drap rebregat, va donar per enllestida la feina.

L’AGNÈS 11

Davant dels seus ulls s’estenia un terra pla, blanc i brillant com els seus pensaments. A l’altura del seu cor, una bomba d’odi reconcentrat començava a fer el tic-tac d’una pròxima i inevitable explosió. Va girar-se 180 graus, molt a poc a poc, i va abalançar-se cap a la bicicleta, que l’esperava al carrer, morta de por per la fúria amb què l’Agnès la va aixecar de terra i hi va pujar. La dona de la neteja va penedir-se de tenir la boca tan grossa i va veure clar que allò tindria conseqüències imparables.

Uns quants cotxes van deixar les marques de les rodes a terra quan van haver de frenar de cop per deixar que l’Agnès travessés la carretera principal amb el semàfor vermell. «Tarada! Desgraciada! Què coi fas! Subnormal! Però tu de què vas!?» Tant se valia el que li deien, perquè l’Agnès tenia un mecanisme anomenat «ràbia» que la protegia de qualsevol pensament racional. Res podria interferir en el correcte desenvolupament de la seva venjança. «Boja!»

Les rodes grinyolaven, però de moment no oposaven resistència. Anava tan de pressa que els pedals se li volien escapar i colpejar-li els turmells. Les naus industrials l’animaven a continuar, li deien: «Au, va, Agnès! Tarada! Que pagui! Que no se t’escapi! Fes-te respectar, Agnès! Vinga, tarada! No hi tens res a perdre, desgraciada!».

El camí asfaltat va acabar deixant lloc a una drecera que la portaria fins a l’abocador. Un camí que travessava camps i horts, que amb el sol de la tarda lluïen amb tota la majestuositat de les coses mundanes. Les fulles dels enciams i de les bledes refulgien amb tons vermells i verds. Les rodes de la bici feien saltar pedretes a banda i banda fugint de la ira descontrolada que havia posseït l’Agnès.

Unes figueres deixaven caure els seus fruits a terra perquè els rebentés al seu pas. Les figues de totes les putes que el Juli s’havia cardat, de totes les races, edats, nacionalitats i mides. Figues plenes de cucs, podrides, picotejades pels ocells, desaprofitades, humiliades, malaguanyades... Sida, sífilis, gonorrea, hepatitis... Figues, pedretes, bledes, enciams, putes per ser irresistibles.

Una bossa de plàstic volava uns metres per damunt d’ella guiant-la, com l’estrella de Betlem, per veure el naixement d’una nova Agnès, alliberada de pors, de malalties i de depredadors. Ja no tenia res a perdre. Demà a les 9.00 començaria a morir-se.

Uns metres més endavant giraria a la dreta i arribaria al carrer de l’abocador. Cada vegada havia de fer més força amb els pedals per avançar. La suor l’havia cobert de cap a peus. Just a l’encreuament, va haver de frenar de cop. Un camió de les escombraries va fer trontollar el terra al seu voltant. Va continuar la marxa passant per davant dels cementiris de cotxes, esquivant trossos de ferralla, bassals de grava i greix, plàstics que havia escampat el vent al voltant de l’abocador. Les portes d’entrada als desballestadors estaven fetes de canyes, teles metàl·liques i somiers. Quan era petita, el seu pare agafava aquell camí per anar a la platja i l’Agnès sempre pensava que allò era el més similar a l’apocalipsi que hi havia a la terra.

A l’altra banda de la carretera, darrere d’un cotxe mal aparcat, hi havia una cadira de càmping en què era freqüent veure prostitutes esperant. Estava situada estratègicament sota d’un eucaliptus, a una distància prudencial de la carretera. La presència de l’abocador uns metres més enllà era com la d’una bèstia diabòlica que pogués sortir de les seves entranyes en qualsevol moment. Va agafar embranzida per apropar-s’hi i, quan se’n va voler adonar, havia saltat per damunt del manillar. Va caure al damunt d’alguna cosa tova, humida, peluda i encara calenta. Tenia una barreja de sang i llana a les mans i a la roba. Havia ensopegat amb una ovella morta. Grava de totes les dimensions se li havia incrustat a les cames. L’Agnès, com un anyell sacrificat, per un moment es va voler imaginar que la seva mare havia presenciat la seva caiguda: «Estàs bé, Agnès? Filla meva, què faria sense tu la teva mare? Quina pena més gran...».

Per darrere, el motor d’un cotxe es va anar aproximant a poc a poc. Va pensar que segurament algú se n’havia adonat de tot i anava a ajudar-la, però no. El conductor d’aquell cotxe era ni més ni menys que el Juli, que va parar el cotxe ignorant que l’Agnès jeia a terra empastifada d’ovella morta. Amb parsimònia va començar a buscar els bitllets per pagar la seva puta. De cop i volta, una ovella morta es va elevar pels aires, empesa per una força inusitada dins dels braços de l’Agnès. En xocar contra el capó, va esquitxar de sang i budells el parabrisa. El Juli, amb la boca oberta, tractava d’entendre que aquells ulls injectats de sang que el miraven fixament no eren els de l’ovella, sinó els de l’Agnès, que hi tornava amb un bastó entre les mans trencant-li tots els vidres del cotxe. La puta que s’havia cardat el Juli va prendre-li ràpidament tots els bitllets de les mans i va baixar del cotxe espantada. La carta de dimissió de l’Agnès va entrar disparada en forma d’avió de paper i va estavellar-se entre les cames del Juli, mentre aquest li cridava coses que, en molt poc temps, ella ja no va sentir més, perquè, acovardit, havia premut l’accelerador i havia marxat ben lluny, on ja no el podia veure. La pau va envair l’Agnès. Les ferides li començaven a fer un mal agradable. La puta s’ho mirava tot des de la cadira de càmping, el seu tron, i va treure un grapat de cireres de la bossa. Tenia gana, va començar a menjar-se-les, escopint els pinyols a terra i va començar a riure, cada vegada més, contagiant l’Agnès, fins a plorar, fins que la panxa li va començar a fer mal. Però de cop, va parar i un somriure se li va quedar congelat.

Una mà va tocar l’espatlla de l’Agnès i li va agafar el bastó de les mans. Una senyora gran, amb sabatilles d’estar per casa, amb un nen preciós als braços, va mirar-se-la de cap a peus diverses vegades. Es coneixien, però l’Agnès, en aquell moment, no va saber de què. Li va dir «va, vine, que ens ho passarem molt bé». L’àvia, que semblava una verge amb el seu nen Jesús, li va picar l’ullet. Darrere, des d’un cotxe en marxa, una altra dona, més jove, li va fer un gest amb la mà perquè se’n anés amb elles: «Tot anirà bé!», va cridar.